Сузана Кларк
Джонатан Стрейндж и мистър Норел

Превод от английски: Магдалена Куцарова, 2006

chitanka.info

В памет на брат ми Пол Фредерик Гън Кларк, 1961–2000

Част I
Мистър Норел

Той изобщо рядко говореше за магия, а когато го правеше, разказите му приличаха на урок по история и никой не издържаше да го слуша.

1
БИБЛИОТЕКАТА В ХЪРТФЮ

Есента на 1806 — януари 1807 година

ПРЕДИ НЯКОЛКО ГОДИНИ в град Йорк имаше общество на магьосниците. Те се срещаха всяка трета сряда от месеца и четяха на глас дълги и скучни трудове по английска магия.

Те бяха магьосници джентълмени, което означава, че не бяха навредили никому с магия, нито бяха сторили някому добро. Всъщност, за да отдадем дължимото на истината, ще кажем, че никой от тези магьосници не беше направил и една магия през живота си, не бе накарал и един дървесен лист да трепне, не бе помръднал и прашинка, не бе омагьосал и косъм върху нечия глава. Но като се изключи тази дребна подробност, те се ползваха с репутацията на най-мъдрите и забележителни господа в Йоркшир.

Един велик магьосник е казал за представителите на професията си, че те „… си блъскат главите и пъшкат, за да овладеят и най-елементарното познание, но разправиите винаги им се удават с лекота“[1], и години наред магьосниците от Йорк доказваха верността на това твърдение.

През есента на 1806 г. при тях дойде ново попълнение в лицето на джентълмен на име Джон Сегундус. Още на първата среща, на която се появи, мистър Сегундус стана и се обърна към обществото. Започна, като отправи комплимент към господата за забележителната им история, изброи множеството видни магьосници и историци, членували по едно или друго време в обществото. Намекна, че е останал силно заинтригуван, когато е пристигнал в Йорк и е научил за съществуването на подобно общество. Напомни на присъстващите, че северните магьосници открай време се ползват с по-голямо уважение, отколкото южните им колеги. Мистър Сегундус каза също, че изучава магия от много години и познава историите на всички велики магьосници от миналото, че чете всички нови публикации на тази тема и дори има свой скромен принос към тях, но напоследък е започнал да се чуди защо великите дела на магьосниците, за които чете, остават единствено по страниците на книгите и вече не могат да бъдат видени по улиците или да намерят място във вестниците. Мистър Сегундус каза, че иска да разбере защо съвременните магьосници са неспособни да вършат магията, за която пишат. Накратко, той искаше да узнае защо в Англия вече не се правят магии.

Това беше най-баналният въпрос на света. Въпрос, който всяко дете в кралството рано или късно задава на бавачката, учителя или родителя си. Но на учените членове на йоркското общество никак не се понрави да го чуят и причината за това беше следната: също като останалите и те вече не бяха способни да отговорят на него.

Председателят на йоркското общество на магьосниците (чието име беше доктор Фокскасъл) се обърна към Джон Сегундус и обясни, че въпросът е погрешно зададен. „Този въпрос предполага, че за магьосниците правенето на магии е нещо като задължение, което очевидно е безсмислица. Надявам се, не смятате, че задължението на ботаниците е да създават повече цветя? Или на астрономите да пренареждат звездите? Магьосниците, мистър Сегундус, изучават магията, правена в миналото. Какво повече може да се желае?“

Възрастен джентълмен с деликатни сини очи и дрехи в деликатни цветове (на име Харт или Хънт — мистър Сегундус така и не успя да разбере) деликатно отбеляза, че няма никакво значение дали някой желае това или не. Един джентълмен не може да прави магии. Магиите са онова, което уличните шарлатани твърдят, че правят, за да обират джобните пари на децата. Магията (в практическия смисъл на тази дума) до голяма степен се е принизила. Тя не принадлежи към висшето общество. Тя е атрибут на хора с небръснати лица, цигани, крадци, витае из долнопробни стаи с мръсни жълти пердета. О, не! Един джентълмен не може да прави магии. Той може да изучава историята на магията (няма по-благородно занимание от това), но не може да я твори. Възрастният джентълмен впери деликатни бащински очи в мистър Сегундус и каза, че се надява мистър Сегундус да не се опитва да прави магии. Мистър Сегундус се изчерви.

Но твърдението на известния магьосник отново излезе вярно: двама магьосници — в случая доктор Фокскасъл и мистър Хънт или Харт — не можеха да изразят съгласие, без други двама да бъдат на коренно противоположното мнение. Някои джентълмени заявиха, че изцяло споделят мнението на мистър Сегундус и че няма по-важен въпрос от този в цялата наука за магията. Главен поддръжник на мистър Сегундус беше джентълмен на име Хънифут, приятен, дружелюбен човек на петдесет и пет години, с червендалесто лице и сива коса. Когато пререканията загрубяха и сарказмът на доктор Фокскасъл по отношение на мистър Сегундус нарасна, мистър Хънифут няколко пъти се обърна към последния и му зашепна утешителни думи като: „Не им обръщайте внимание, сър. Аз изцяло споделям мнението ви“ или „Напълно прав сте, сър, не ги оставяйте да ви разколебаят“, или „Напипахте болното място! Наистина, сър! Липсата на правилна формулировка на въпроса ни възпираше досега. След вашата поява ни очакват велики дела“.

Тези мили думи намериха благодарен слушател в лицето на Джон Сегундус, чието смущение красноречиво се бе изписало на лицето му. „Боя се, че станах неприятен на останалите — прошепна той на мистър Хънифут. — Нямах такова намерение. Надявах се да създам добро впечатление у тези господа.“

Отначало мистър Сегундус мълчеше обезсърчен, но една особено злобна забележка на доктор Фокскасъл го изпълни с възмущение. „Този джентълмен — каза председателят на обществото, като изгледа хладно мистър Сегундус — изглежда твърдо решен да ни накара да споделим злощастната съдба на обществото на магьосниците от Манчестър!“

Мистър Сегундус наклони глава към мистър Хънифут и каза: „Не очаквах магьосниците в Йоркшир да се инатят така. Ако магията няма поддръжници в Йоркшир, къде тогава можем да ги намерим?“

И след тази вечер мистър Хънифут продължи да се отнася към мистър Сегундус със същата доброта. Той покани новия член на обществото в дома си в Хай Питъргейт на обилна вечеря в компанията на мисис Хънифут и трите им хубави дъщери и мистър Сегундус, ерген и джентълмен с ограничени средства, прие с удоволствие. След вечерята мис Хънифут свири на пиано, а мис Джейн пя на италиански. На следващия ден мисис Хънифут каза на съпруга си, че Джон Сегундус е точно такъв, какъвто трябва да бъде един истински джентълмен, но това едва ли ще му бъде от полза, тъй като в днешно време не е модерно да си скромен, тих и добросърдечен.

Близостта между двамата джентълмени бързо нарастваше. Скоро мистър Сегундус започна да прекарва две или три вечери седмично в дома в Хай Питъргейт. Веднъж там се бе събрала голяма група младежи и естествено се стигна до танци. Беше много приятно, но мистър Хънифут и мистър Сегундус често се уединяваха, за да обсъждат темата, която най-много ги интересуваше — защо в Англия вече не се правят магии. Колкото и да говореха обаче (често до два-три часа през нощта), така и не намираха отговор и може би в това няма нищо чудно, защото какви ли не магьосници, антиквари и учени си задаваха същия въпрос от близо двеста години.

Мистър Хънифут беше висок, весел, усмихнат джентълмен с неизчерпаема енергия, който обичаше да върши или да предприема различни неща, като рядко се замисляше дали те са от полза. Настоящият въпрос все повече го навеждаше на мисълта за великите магьосници от Средновековието[2], които при наличието на проблем, чието разрешаване изглеждало невъзможно, се качвали на коня и яздели дни и години, съпровождани само от един слуга от народа на феите, който да ги напътства, и винаги се връщали с търсения отговор. Мистър Хънифут казваше на мистър Сегундус, че според него би трябвало да последват примера на тези велики мъже, някои от които отивали в най-отдалечените краища на Англия, Шотландия и Ирландия (където магията била най-силна), а други завинаги напускали света и до ден днешен никой не знаел със сигурност къде са отишли и какво са направили там. Мистър Хънифут не предлагаше да ходят толкова далеч — всъщност той изобщо не искаше да се отдалечават, защото беше зима и пътищата бяха много лоши. Въпреки това бе убеден, че трябва да отидат някъде и да се посъветват с някого. Той каза на мистър Сегундус, че според него и двамата тъпчат на едно място и биха имали неоценима полза от странично мнение по въпроса.

Но нямаха подръка нито крайна цел на пътуването, нито конкретен човек. Мистър Хънифут беше отчаян — и тогава се сети за другия магьосник.

Преди известно време сред обществото на Йорк се бяха разнесли слухове, че в Йоркшир има и друг магьосник. Той живеел в отдалечен край на графството, където (както се говореше) прекарвал дни и нощи в изучаване на редки магически текстове в богатата си библиотека. Доктор Фокскасъл беше научил името на магьосника и къде може да го намери и му написа любезно писмо, с което го канеше да стане член на Йоркското общество. Магьосникът изпрати отговор, изразявайки благодарност за оказаната чест и искрено съжаление, че не може да приеме поради голямото разстояние между Йорк и абатството Хъртфю, лошите пътища, работата, която не може да пренебрегне, и така нататък, и така нататък.

Всички магьосници на Йорк прочетоха писмото и изказаха съмнение, че човек с такъв ситен почерк може да бъде добър магьосник. После — с известно съжаление за прекрасната библиотека, която никога няма да видят — пропъдиха непознатия магьосник от мислите си. Но мистър Хънифут каза на мистър Сегундус, че значението на въпроса защо в Англия вече не се правят магии е толкова голямо, че би било крайно неразумно от тяхна страна да пренебрегват която и да било възможност за отговор. Кой знае, мнението на този магьосник може би си струваше да се чуе. Затова той написа писмо с предложение двамата с мистър Сегундус да се срещнат с него в третия вторник след Коледа в два и половина. Отговорът пристигна много бързо и мистър Хънифут с обичайните добронамереност и благоразположение незабавно изпрати да повикат мистър Сегундус, за да види писмото. Със ситния си почерк непознатият магьосник пишеше, че ще му бъде много приятно да се срещне с тях. Това им беше достатъчно. Мистър Хънифут много се зарадва и тутакси отиде да предупреди файтонджията Уотърс за деня и часа, когато ще имат нужда от услугите му.

Мистър Сегундус остана сам в стаята с писмото в ръка. Той зачете: „…признавам, че донякъде недоумявам относно причината за внезапната чест, която ми се оказва. Трудно ми е да си представя, че магьосниците на Йорк, които така се наслаждават на взаимното си общуване и на безкрайната полза от размяната на мъдри съвети, ще имат нужда да се съветват със самотен учен като мен…“

В писмото витаеше дух на едва доловим сарказъм, с всяка дума авторът като че ли се подиграваше на мистър Хънифут. Мистър Сегундус с радост си каза, че приятелят му вероятно не е забелязал това, иначе не би тръгнал в такова приповдигнато настроение да говори с Уотърс. Писмото беше толкова недружелюбно, че всяко желание на мистър Сегундус да се срещне с този магьосник се изпари. Е, няма значение, помисли си той, трябва да отида, защото мистър Хънифут иска така — а и в края на краищата какво лошо може да се случи? Ще се срещнем с него, ще се разочароваме и ще се свърши.

В деня преди срещата времето беше лошо, от дъжда в голите кафяви полета се образуваха дълги парцаливи локви, мокрите покриви приличаха на студени мраморни огледала и файтонът на мистър Хънифут пътуваше през свят, в който преобладаваше премръзналото сиво небе в сравнение с малкото уютна твърда земя.

Още от първата вечер мистър Сегундус се канеше да попита мистър Хънифут за Ученото общество на магьосниците от Манчестър, за което доктор Фокскасъл бе споменал. Хрумна му да го направи сега.

— То съществуваше отскоро — каза мистър Хънифут — и членовете му бяха бедни духовници, уважавани бивши търговци, аптекари, адвокати, някогашни собственици на фабрики, понаучили малко латински и това-онова — хора, които могат да бъдат наречени полуджентълмени. Мисля, че доктор Фокскасъл се зарадва, когато обществото се разпадна — той не вярва, че подобни хора могат да имат нещо общо с магията. И все пак знаете ли, сред тях имаше неколцина умни хора. И те като вас тръгнаха от целта да възродят практическата магия. Бяха практици и искаха да прилагат принципите на разума и науката в магията, тъй както го правят в производството. Наричаха го рационална тавматургия. Когато нищо не се получи, те се обезкуражиха. Е, не можем да ги виним за това. Но тези хора допуснаха разочарованието им да ги доведе до всевъзможни затруднения. Започнаха да мислят, че на света никога не е съществувала магия — нито сега, нито когато и да било. Казваха, че всички Ауреати са измамници, които сами са си вярвали. И че Кралят Гарван е измислица на жителите на Северна Англия с цел да ги пази от тиранията на юга (тъй като самите те бяха северняци, членовете на манчестърското общество бяха склонни да им съчувстват). О, доводите им бяха много изобретателни, не си спомням какво обяснение даваха за феите. Както ви казах, обществото се разпадна и един от членовете му — мисля, че се казваше Обри — поиска да напише за всичко това и да го публикува. Но когато се стигна дотам, Обри откри, че го е обзела някаква непреодолима меланхолия и че няма сили дори да започне.

— Горкият джентълмен — отбеляза мистър Сегундус. — Сигурно е от времето. Сега не е време за занимания с магия или наука, нали, сър? Търговците забогатяват, също и моряците, и политиците, но не и магьосниците. Нашето време е отминало — той се замисли за миг. — Преди три години — продължи мистър Сегундус — ходих в Лондон и срещнах един уличен магьосник, странстващ човек от долно потекло, странно обезобразен. Този човек ме убеди да се разделя със солидна сума пари, в замяна на което обеща да ми довери голяма тайна. Когато му дадох парите, той каза, че един ден магията ще се завърне в Англия благодарение на двама магьосници. Аз никак не вярвам в пророчества, но се замислих над думите му и тъкмо това ме подтикна да търся истината за упадъка на магията — не е ли странно?

— Напълно сте прав, пророчествата са пълни безсмислици — каза през смях мистър Хънифут. После сякаш се сети за нещо и добави: — Ето, ние сме двама магьосници. Хънифут и Сегундус — произнесе той, сякаш се чудеше как ще изглеждат имената им във вестниците и историческите книги. — Хънифут и Сегундус — звучи много добре.

Мистър Сегундус поклати глава.

— Този човек знаеше за заниманието ми и наистина очаквах да каже, че аз ще бъда единият от двамата магьосници. Но накрая най-безцеремонно отсече, че не съм. Отначало като че ли не беше съвсем сигурен. Нещо го смущаваше… Накара ме да напиша името си и дълго се взира в него.

— Разбрал е, предполагам, че не може да измъкне повече пари от вас — каза мистър Хънифут.

Абатството Хъртфю се намираше на около четиринадесет мили северозападно от Йорк. Само името му беше старо. Някога там наистина имаше абатство, но преди много години; настоящата къща бе построена по време на царуването на Ан. Беше много хубава, квадратна и солидна наглед с красив парк, пълен с призрачно мокри дървета (денят бе доста влажен и мъглив). През парка минаваше река (наричана Хърт) и над нея се издигаше изящен мост в класически стил.

Самотният магьосник (чието име беше Норел) посрещна гостите си в салона. Беше дребен като почерка си и когато поздрави новодошлите, гласът му бе доста тих, сякаш не беше свикнал да изразява мислите си на глас. Мистър Хънифут, който недочуваше, не можа да разбере какво казва домакинът.

— Остарявам, сър, започвам да оглушавам. Надявам се да проявите търпение към мен.

Мистър Норел въведе гостите си в приятна всекидневна, където гореше хубав огън. Нямаше запалени свещи: през двата големи прозореца влизаше достатъчно светлина, макар да беше сивкава и доста неприветлива. И все пак на мистър Сегундус постоянно му се струваше, че някъде в стаята гори втори огън или свещи, затова току се въртеше на стола си и се озърташе, за да види къде свети. Но нямаше нищо — може би само огледало или стар часовник.

Мистър Норел каза, че е чел труда на мистър Сегундус за историята на феите — слуги на Мартин Пейл[3].

— Достоверен труд, сър, но сте пропуснали да споменете майстор Фалоутот. Незначителен дух, разбира се, чиято полза за доктор Пейл е съмнителна[4]. Въпреки това кратката ви история без него е непълна.

Последва мълчание.

— Дух на име Фалоутот? — попита мистър Сегундус. — Аз… тоест… никога не съм чувал за такова създание, нито от този свят, нито от другия.

Мистър Норел за пръв път се усмихна, но сякаш сам на себе си.

— Разбира се — каза той, — как забравих! Всичко това го пише в историята на Холгарт и Пикъл, които разказват за собствените си приключения с майстор Фалоутот, но вие едва ли сте я чели. Поздравявам ви — тези двамата не са достойни за уважение: те са по-скоро престъпници, отколкото магьосници, колкото по-малко знае човек за тях, толкова по-добре.

— А, сър! — възкликна мистър Хънифут, като предположи, че домакинът говори за някоя от книгите си. — Дочухме прекрасни думи за библиотеката ви. Всички магьосници от Йоркшир се изпълниха със завист, когато научиха колко книги притежавате!

— Наистина ли? — хладно отвърна мистър Норел. — Учудвате ме. Нямах представа, че делата ми са толкова широко известни… Предполагам, че причината за това е Тороугуд — каза той замислен, споменавайки името на човека, който продаваше книги и любопитни предмети в Кофи-ярд в Йорк. — Чайлдърмас няколко пъти ме предупреди, че Тороугуд обича да клюкарства.

Мистър Хънифут недоумяваше. Ако самият той притежаваше толкова книги по магия, би говорил с удоволствие за тях, би се радвал на комплиментите и възхищението на околните, затова не можеше да повярва, че с мистър Норел не е същото. И тъй като искаше да бъде любезен и да предразположи събеседника си (защото си беше втълпил, че джентълменът е срамежлив), той продължи на същата тема:

— Мога ли да си позволя да изразя желанието ни, сър, да видим прекрасната ви библиотека?

Мистър Сегундус беше убеден, че домакинът ще откаже, но вместо това мистър Норел ги погледа втренчено няколко секунди (той имаше малки сини очи и като че ли наблюдаваше гостите от някакво тайнствено кътче дълбоко в себе си) и след това почти добродушно обеща да изпълни молбата на мистър Хънифут. Последният не намираше думи от благодарност, щастлив в убеждението си, че е доставил същото удоволствие на домакина, каквото и на себе си.

Мистър Норел поведе двамата джентълмени по коридор — съвсем обикновен коридор, както забеляза мистър Сегундус, със стени и под, облицовани с добре полирани дъбови дъски и ухаещи на пчелен восък; в края му имаше стълбище, или по-скоро само три-четири стъпала, след тях — друг коридор, където въздухът бе някак по-студен, а подът от солиден йоркски камък, все така обикновен. (А дали вторият коридор не беше преди стълбището или стъпалата? И дали изобщо имаше стълбище?) Мистър Сегундус бе от онези щастливи джентълмени, които винаги можеха да определят дали стоят с лице на север или на юг, на изток или на запад. Това не беше качество, с което той особено се гордееше — намираше го също толкова естествено, колкото и факта, че главата стои на раменете му, — но в къщата на мистър Норел тази способност го бе напуснала. По-късно мистър Сегундус изобщо не беше в състояние да си спомни поредицата от коридори и стаи, през които бяха минали, нито да определи колко време им бе отнело да стигнат до библиотеката. Не можеше да определи и посоката: струваше му се, че мистър Норел е открил пета посока на компаса — нито изток, нито юг, нито запад, нито север, а някаква нова, различна посока, и в нея ги водеше. Мистър Хънифут, от друга страна, като че ли не забелязваше нищо странно.

Библиотеката беше може би по-малка от всекидневната, от която бяха тръгнали. В камината пламтеше огън и наоколо цареше уют и спокойствие. Но отново светлината в стаята като че ли не идваше само от трите високи многокрилни прозореца, което накара мистър Сегундус пак да се почувства неудобно заради натрапчивото усещане, че някъде в стаята има запалени свещи, други прозорци или друг огън, затова е по-светло. Всички налични прозорци разкриваха голям къс мрачно дъждовно английско небе и мистър Сегундус не можеше да види пейзаж, за да определи в коя част на къщата се намират.

Стаята не беше безлюдна: на една маса седеше мъж, който стана при влизането им и когото мистър Норел кратко представи като Чайлдърмас, негов секретар.

Бидейки магьосници, мистър Хънифут и мистър Сегундус нямаха нужда да им се казва, че библиотеката в абатството Хъртфю е най-голямото богатство на домакина, затова двамата не се изненадаха, като видяха, че мистър Норел е направил красиво ковчеже за най-скъпото на сърцето си съкровище. Лавиците, наредени по стените на стаята, бяха от английско дърво и приличаха на готически арки, украсени с резба. Имаше издълбани листа (сухи и извити, сякаш сезонът, който художникът бе избрал да пресъздаде, е есента), преплетени корени и клони, диви плодове и бръшлян, всичките прекрасно изработени. Но чудото на резбата по лавиците не можеше да се мери с чудото на книгите.

Първото, което всеки ученик по магия научава, е, че има книги за магия и книги по магия. И второто, което научава, е, че приличен екземпляр от първия вид може да се купи от добър книжар за две-три гвинеи, докато книгите от втория вид са по-скъпи от рубини[5]. В колекцията на йоркското общество се съдържаха хубави, почти редки книги; сред многото томове имаше пет творби, написани между 1550 и 1700 година, които с основание можеха да се нарекат книги по магия (макар че едната се състоеше от две опърпани страници). Книгите по магия бяха рядкост и нито мистър Сегундус, нито мистър Хънифут бяха виждали повече от две или три в частна библиотека. В Хъртфю всички стени бяха заети от лавици и всички лавици бяха пълни с книги. И всички или почти всички книги бяха стари — книги по магия. О, със сигурност много от тях бяха с хубави съвременни подвързии, но това несъмнено бяха томове, които мистър Норел сам бе подвързал (изглежда, най-много му допадаха подвързиите от телешка кожа със заглавия, изписани с четливи сребърни букви). Но много от книгите бяха съвсем стари, с огънати гърбове и краища.

Мистър Сегундус огледа гърбовете на книгите на близката лавица: първото заглавие, което прочете, беше „Как да отправяме въпроси към мрака и да тълкуваме отговорите му“.

— Безсъдържателна творба — отбеляза мистър Норел.

Мистър Сегундус се стресна — не знаеше, че домакинът му стои толкова близо до него. Мистър Норел продължи:

— Бих ви посъветвал да не си губите времето с нея.

Мистър Сегундус погледна следващата книга на рафта, която беше „Напътствия“ на Беласис.

— Сигурно сте запознат с Беласис? — попита мистър Норел.

— Само от мненията на други, сър — отвърна гостът му. — Често съм чувал да казват, че той държи ключа към много въпроси, но също така съм чувал — и повечето големи авторитети споделят това мнение, — че всички екземпляри на „Напътствия“ са отдавна унищожени. Но ето един пред очите ми! Сър, това е невероятно! Забележително!

— Прекалено много очаквате от Беласис — отбеляза Норел, — някога и аз мислех изцяло като вас. Помня, че в продължение на месеци отделях по осем часа на ден за изучаване на този труд — чест, която, трябва да призная, не съм оказвал на никой друг автор. Но накрая останах разочарован. Беласис е загадъчен там, където трябва да бъде разбираем, а разбираем там, където трябва да бъде потаен. Има неща, които не бива да се излагат в книги, та цял свят да ги чете. Лично аз отдавна вече нямам високо мнение за Беласис.

— Ето книга, за която не съм чувал, сър — каза мистър Сегундус. — „Превъзходствата на християнско-юдаистката магия“. Какво можете да ми кажете за нея?

— Ха! — възкликна мистър Норел. — Тя е от XVII век, но аз не я ценя особено. Авторът й е лъжец, пияница, развратник и мошеник. Радвам се, че никой не го помни.

По всичко личеше, че мистър Норел презира не само живите магьосници, но е недоволен и от всички мъртви.

Междувременно мистър Хънифут размахваше ръце като методист, който въздава хвала на Бога, тичаше от лавица към лавица и не се задържаше достатъчно дълго на едно място, за да прочете и едно заглавие, преди погледът му да се премести върху ново в другия край на стаята.

— О, мистър Норел! — възклицаваше той. — Толкова книги! Със сигурност тук бихме могли да намерим отговори на всичките си въпроси!

— Съмнявам се, сър — сухо отвърна домакинът.

Секретарят се изсмя — смях, който явно бе насочен към мистър Хънифут, — но господарят му не го сгълча нито с поглед, нито с дума и мистър Сегундус се запита какво би могъл да поверява мистър Норел на този човек. С дългата си коса, провиснала като дъжд и черна като гръмотевица, той би изглеждал съвсем уместно сред някое брулено от вятъра тресавище или на потънала в мрак странична уличка, или може би в роман на мисис Радклиф.

Мистър Сегундус извади „Напътствията“ на Джак Беласис и въпреш лошото мнение на мистър Норел за книгата веднага се натъкна на два забележителни пасажа[6]. После, като усети, че е минало много време и секретарят се взира в него изпитателно с тъмните си очи, той отвори „Превъзходствата на християнско-юдаистката магия“. Това не беше (както мистър Сегундус очакваше) печатно издание, а ръкопис, надраскан много небрежно по гърбовете на всякакви парчета хартия, повечето стари кръчмарски сметки. Тук джентълменът намери разказ за чудни приключения. Магьосникът от XVII век беше използвал оскъдните си практически умения, за да се бие с големи и могъщи врагове: битки, които никой човек магьосник не би следвало дори да опитва да води. Той бе написал набързо историята на откъслечните си победи точно преди решителното нашествие на враговете му. Пишейки, авторът явно съзнаваше много добре, че времето му изтича и смъртта е най-доброто, на което може да се надява.

В стаята се стъмваше и старите ръкописни букви върху хартията станаха нечетливи. В библиотеката влязоха двама слуги и под погледа на странния на вид секретар запалиха свещи, дръпнаха завесите на прозорците и изсипаха още въглища в камината. Мистър Сегундус реши, че е време да напомни на мистър Хънифут, че не са обяснили на домакина целта на посещението си.

На излизане от библиотеката мистър Сегундус забеляза нещо, което му се стори странно. До огъня имаше стол, а до стола малка маса. На нея се виждаха кориците и кожената подвързия на много стара книга, ножици и остър, страховит наглед нож, какъвто градинар би използвал за кастрене на клони. Но не личаха страниците на книгата. Може би, каза си мистър Сегундус, домакинът ги е изпратил за подвързване. Старата подвързия обаче изглеждаше здрава — тогава защо мистър Норел би си правил труда да отделя страниците, рискувайки да ги повреди? Това беше работа за опитен книговезец.

Когато отново се настаниха във всекидневната, мистър Хънифут се обърна към домакина:

— Това, което видях днес тук, сър, ме убеди, че вие сте най-подходящият човек, способен да ни помогне. Мистър Сегундус и аз сме на мнение, че съвременните магьосници са на погрешен път: те хабят енергията си за незначителни неща. Съгласен ли сте с това, сър?

— О, несъмнено! — възкликна мистър Норел.

— Въпросът ни е — продължи мистър Хънифут — защо магията е изгубила някогашното си величие в нашата велика държава. Въпросът ни, сър, е защо в Англия вече не се правят магии.

Малките сини очи на мистър Норел се разшириха и заблестяха, устните му се свиха, сякаш той се мъчеше да потисне голяма и скрита радост, която напираше в него. Сякаш, помисли си мистър Сегундус, този човек бе чакал дълго време някой да му зададе такъв въпрос и отдавна имаше готов отговор на него. Мистър Норел каза:

— Не мога да помогна по въпроса ви, сър, защото не го разбирам. Въпросът, който задавате, е погрешен. Магията в Англия не е изчезнала. Самият аз съм доста добър практикуващ магьосник.

[1] Джонатан Стрейндж. История и практика на английската магия, том I, гл. 2, изд. Джон Мъри, Лондон, 1816. ↑

[2] По-правилно е да се наричат Ауреати, или магьосници от Златния век. ↑

[3] Джон Сегундус. Пълно описание на феите — слуги на доктор Пейл, техните имена, истории, характери и услуги, които са му вършили; изд. Томас Бърнам, книгопродавец, Нортхамптън, 1799. ↑

[4] Доктор Мартин Пейл (1485–1567) е син на кожар от Уоруик. Той е последният от Ауреатите, или магьосниците от Златния век. След него има и други магьосници (като Грегорий Авесалом), но тяхната репутация е спорна. Пейл със сигурност е последният английски магьосник, посетил Феерия. ↑

[5] Както знаем от максимата на Джонатан Стрейндж, магьосниците се карат за всевъзможни неща с години и много трудове са изписани по въпроса за това дали дадена книга може да се определи като книга по магия. Но повечето лаици се ръководят от следното просто правило: книгите, написани преди изчезването на магията в Англия, са книги по магия, книгите, написани по-късно, са книги за магия. Принципът, на който се основава правилото на лаиците, е, че книга по магия може да напише само практикуващ магьосник, а не магьосник теоретик или историк. Какво по-разумно от това? Но ето че вече възникват затруднения. Великите майстори на магията, които наричаме магьосници от Златния век, или Ауреати (Томас Годблес, Ралф Стоукси, Катрин от Уинчестър, Кралят Гарван), са писали малко или малко от написаното е достигнало до нас. Възможно е Томас Годблес да е бил неграмотен. Стоукси е учил латински в малко училище по граматика в родния си Девъншир, но всичко, което знаем за него, е написано от други.

Магьосниците започват да пишат книги след западането на магията. Над славата на английската магия вече се спуска сянка; хората, които наричаме магьосници от Сребърния век (Томас Ланчестър, 1518-1590; Джак Беласис, 1526-1604; Никълъс Губърт, 1535-1578; Грегорий Авесалом, 1507–1599), са последните искрици в мрака; те са първо учени и после магьосници. Разбира се, тези магьосници твърдят, че правят магии, някои дори държат по един-двама слуги от народа на феите, но не постигат големи успехи, а съвременните учени се съмняват дали изобщо са били способни да правят магии. ↑

[6] Първият пасаж, който мистър Сегундус прочете, беше за Англия, Феерия (която магьосниците понякога наричат „Другите земи“) и неизвестна страна, разположена, както се твърдеше, в далечния край на Ада. Мистър Сегундус беше чувал за символичната и магическа връзка между тези три земи, но никога дотогава не бе попадал на толкова ясно обяснеше за нея като изложеното тук.

Вторият пасаж засягаше един от големите магьосници на Англия, Мартин Пейл. В „Дървото на познанието“ на Грегорий Авесалом има широко известен текст, който разказва как докато пътувал през Феерия, последният от великите магьосници Ауреати Мартин Пейл посетил един принц на феите. Като повечето представители на народа си този принц имал множество имена, титли и псевдоними, но обикновено го наричали Студения Хенри. Студения Хенри произнесъл дълга и тържествена реч пред госта си. Речта била изпъстрена с метафори и неясни загадки, но онова, което принцът като че ли искал да каже, било, че феите са природно зли създания, които не винаги знаят кога причиняват вреда. На това Мартин Пейл кратко и донякъде тайнствено отговорил, че не всички англичани имат еднакво големи крака. Векове наред никой нямал и най-малка представа какво би могло да означава това, но се изказвали различни теории. Джон Сегундус бе добре запознат с всички тях. Най-популярната принадлежеше на Уилям Пантлър и датираше от началото на XVIII век. Пантлър твърди, че Студения Хенри и Пейл са говорили за теология. Феите (както всички знаят) са извън обсега на църквата, Христос не е стигнал до тях и никога няма да стигне — така че никой не знае какво ще стане с тях в деня на Страшния съд. Според Пантлър Студения Хенри е искал да попита Пейл дали има някаква надежда феите подобно на хората да получат вечно спасение. Отговорът на Пейл — че краката на англичаните не са с еднаква големина — е неговият начин да каже, че не всички англичани ще се спасят. Въз основа на това Пантлър стига дотам, че приписва на Пейл малко странното схващане, че Раят не е безкраен и може да побере само ограничен брой блажени и за всеки осъден на адски мъки англичанин в Рая се отваря място за една фея. Репутацията на Пантлър като магьосник теоретик почива изцяло на книгата, която написва по този въпрос.

В „Напътствия“ на Джак Беласис мистър Сегундус прочете съвсем различно обяснение. Три века преди Мартин Пейл да попадне в замъка на Студения Хенри, принцът е бил посетен от друго човешко същество: английски магьосник, по-велик дори от Пейл — Ралф Стоукси, който оставил там чифт ботуши. Ботушите, казва Беласис, били стари, което вероятно е причината Стоукси да ги остави, но наличието им в замъка предизвикало силен смут сред всички негови обитатели, които дълбоко почитали английските магьосници. Особено разтревожен бил Студения Хенри, който се боял, че по някакъв необясним, неразбираем начин християнският морал може да го обвини за загубата на ботушите. Затова той направил опит да се отърве от страховитите предмети, като ги предложил на Пейл, но магьосникът не ги приел. ↑

2
СТРАННОПРИЕМНИЦА „СТАРАТА ЗВЕЗДА“

Януари-февруари 1807 година

ЩОМ ФАЙТОНЪТ излезе от портите на къщата, мистър Хънифут възкликна:

— Практикуващ магьосник в Англия! При това в Йоркшир! Имахме невероятен късмет! О, мистър Сегундус, на вас трябва да благодарим за това. Вие бяхте буден, докато всички останали спяха. Ако не беше вашето окуражително присъствие, никога нямаше да открием мистър Норел. А не се съмнявам, че самият той никога не би ни потърсил, твърде е необщителен. Не ни разкри подробности за постиженията си в практическата магия — нищо освен простия факт, че е успял. Това, струва ми се, е признак за скромност. Мистър Сегундус, мисля, ще се съгласите, че задачата ни е ясна. На нас, сър, се пада честта да преодолеем природната скромност и неприязън към похвали на мистър Норел и победоносно да го изведем пред по-широка публика!

— Може би — неуверено отвърна мистър Сегундус.

— Не казвам, че ще бъде лесно — продължи мистър Хънифут. — Той е малко затворен и не обича компанията на непознати. Но трябва да разбере, че е редно да сподели с други познанието, което притежава, за благото на народа. Той е джентълмен: съзнава своя дълг и съм убеден, че ще го изпълни. Ах, мистър Сегундус! Заслужавате дълбока благодарност от всички магьосници в страната за това.

Но каквото и да заслужаваше мистър Сегундус, печалният факт е, че магьосниците в Англия са крайно неблагодарно племе. Може би мистър Хънифут и мистър Сегундус бяха направили най-важното откритие в науката за магията от три века насам — и какво от това? В йоркското общество едва ли имаше магьосник, който щом научеше за станалото, нямаше да бъде напълно убеден, че самият той би направил много повече — и следващия вторник, когато Ученото общество на магьосниците от Йорк се събра на извънредно заседание, повечето от членовете му бяха готови да заявят точно това.

В седем часа вечерта във вторник залата на горния етаж на странноприемница „Старата звезда“ в Стоунгейт беше препълнена. Изглежда, новината, донесена от мистър Хънифут и мистър Сегундус, бе привлякла всеки джентълмен в града, който поне веднъж бе надзъртал в книга по магия — а Йорк все още беше по свой начин един от най-магическите градове в Англия; може би само градът на краля — Нюкасъл — можеше да се похвали с повече магьосници.

В залата имаше такова стълпотворение от магьосници, че много от тях трябваше да стоят прави, макар че прислужниците продължаваха да качват по стълбите още столове. Доктор Фокскасъл си намери хубав стол — с висока облегалка, черен, с интересна дърворезба — и този стол (който приличаше повече на трон) в съчетание с червените кадифени завеси зад гърба му и начина, по който седеше с пръсти, сплетени на големия закръглен корем, му придаваха особено величествен вид.

Прислужниците в странноприемницата „Старата звезда“ бяха наклали хубав огън, който да пропъди студа на януарската вечер, и край него бяха насядали някои стари магьосници — от царуването на Джордж II или някъде там, — с крака, загърнати в одеяла, с пожълтели, набръчкани и провиснали като паяжина лица, придружавани от също толкова стари лични слуги с натъпкани по джобовете шишета с лекарства. Мистър Хънифут ги поздрави с думите:

— Как сте, мистър Аптрий? Как е здравето ви, мистър Грейшип? Надявам се, че сте добре, мистър Тънстол? Много се радвам да ви видя тук, господа! Надявам се, че всички сте дошли да споделите радостта ни! Годините на прашно забвение свършиха. Никой не знае по-добре от вас, мистър Аптрий, и от вас, мистър Грейшип, какви години бяха, защото вие сте преживели много от тях. Но сега магията отново ще стане съветник и защитник на Англия! А французите, мистър Тънстол! Какво ли ще кажат французите, когато научат? Изобщо няма да се учудя, ако това ги накара незабавно да се предадат.

Мистър Хънифут имаше още много за казване в същия дух: той беше подготвил реч, в която възнамеряваше да изложи пред всички присъстващи чудните предимства за Британия от това откритие. Но така и не му се удаде възможност да произнесе повече от две-три изречения, защото всеки джентълмен в залата като че ли имаше свое мнение по въпроса, което трябваше тутакси да сподели с всички останали. Доктор Фокскасъл пръв прекъсна мистър Хънифут. Той се обърна към него от внушителния си черен трон с думите:

— Много ми е мъчно, сър, да ви гледам как петните магията — към която знам, че изпитвате искрено уважение — с невъзможни легенди и необуздани измислици. Мистър Сегундус — продължи той, отправяйки поглед към джентълмена, в чието лице виждаше причината за цялото това недоразумение, — не знам какъв е обичаят там, откъдето идвате, но в Йоркшир не се отнасяме с уважение към хората, които градят репутацията си за сметка на спокойствието на другите.

Това успя да каже доктор Фокскасъл, преди думите му да заглъхнат сред шумните и гневни възклицания на поддръжниците на господата Хънифут и Сегундус. Следващият джентълмен, който успя да надвика останалите, изрази учудване, че мистър Хънифут и мистър Сегундус са приели нещата толкова на сериозно. Явно беше, че Норел не е с ума си и не е по-различен от всеки друг луд, който ходи по улицата и крещи като обезумял, че е Кралят Гарван.

Силно въодушевен джентълмен с пясъчноруса коса изказа мнението, че мистър Хънифут и мистър Сегундус е трябвало да настояват Норел тутакси да напусне дома си и да пристигне победоносно с открит файтон (макар че беше месец януари) в Йорк, където пясъчнорусият джентълмен да осее пътя му с листа бръшлян[1]. Един от най-старите господа край огъня страстно се зае да спори за нещо, но тъй като беше на години, гласът му бе доста слаб, а и в момента никой нямаше желание да разбере какво иска да каже старецът.

В залата стоеше висок чувствителен мъж на име Торп, джентълмен с оскъдни познания по магия, но със степен на здрав разум, рядко срещана сред магьосниците. Той смяташе, че мистър Сегундус заслужава поощрение за стремежа си да открие къде се е дянала практическата английска магия, макар че подобно на останалите не очакваше отговорът да бъде намерен толкова скоро. След като обаче разполагаха с отговор, мистър Торп беше на мнение, че не бива да го отхвърлят с лека ръка.

— Господа, мистър Норел твърди, че може да прави магии. Отлично. Ние не знаем много за Норел — всички сме чували за редките текстове, които се говори, че притежава, и дори само по тази причина мисля, че ще сгрешим, ако отхвърлим твърденията му, преди да сме ги обмислили. Но по-силните аргументи в полза на Норел са други: двама от нашето общество — сериозни учени — са видели Норел и са му повярвали — той се обърна към мистър Хънифут. — Вие вярвате на този човек: по лицето ви познавам, че е така. Видели сте нещо, което ви е накарало да повярвате. Няма ли да ни кажете какво е то?

Мистър Хънифут реагира малко странно на този въпрос. Отначало се усмихна с благодарност на мистър Торп, сякаш точно от това имаше нужда: от възможност да заяви на всеослушание причините, поради които бе повярвал, че мистър Норел може да прави магии. Той отвори уста да заговори. После спря, млъкна, огледа се наоколо, сякаш всички онези причини, които само преди миг му се струваха основателни, сега му изглеждаха нелепи и незначителни и езикът и зъбите му не можеха да оформят нито една от тях в състоятелно английско изречение. Той промърмори нещо за почтения вид и поведение на мистър Норел.

Членовете на йоркското общество не сметнаха това за задоволително (а ако имаха привилегията да зърнат вида и поведението на мистър Норел, щяха да го сметнат за още по-незадоволително). Торп се обърна към мистър Сегундус и каза:

— Мистър Сегундус, вие също сте видели Норел. Какво е вашето мнение?

За пръв път джентълмените от йоркското общество на магьосниците забелязаха колко блед е мистър Сегундус и някои от тях си спомниха, че днес той не бе отвърнал на поздрава им, сякаш не можеше да събере мислите си, за да формулира отговор.

— Зле ли ви е, сър? — любезно попита мистър Торп.

— Не, не — промърмори мистър Сегундус, — нищо ми няма. Благодаря ви. Но изглеждаше толкова объркан, че един от господата му предложи стола си, друг отиде да донесе чаша бяло вино, а въодушевеният пясъчнорус джентълмен, който бе предложил да хвърля листа бръшлян по пътя на мистър Норел, се изпълни с тайната надежда, че мистър Сегундус е омагьосан и че присъстващите могат да станат свидетели на нещо необикновено! Мистър Сегундус въздъхна и каза:

— Благодаря ви. Не съм болен, но през последната седмица бях много вял и разсеян. Мисис Плезънс ми направи каша от лечебно брашно и отвара от корен на женско биле, но това не помогна, което не ме учудва, защото ми се струва, че проблемът е в главата ми. Сега съм малко по-добре. Ако ме попитате, господа, защо вярвам, че магията се е завърнала в Англия, ще ви кажа, че това е, защото я видях. Впечатлението от магията е живо тук и тук… мистър Сегундус посочи челото и сърцето си. — И въпреки това знам, че не съм видял да се прави магия. Норел не ни показа нищо, докато бяхме с него. Затова предполагам, че съм сънувал.

Членовете на йоркското общество на магьосниците се засуетиха. Деликатният джентълмен деликатно се усмихна и попита дали някой е разбрал нещо от казаното. После мистър Торп се провикна:

— Всемогъщи Боже! Нелепо е да седим тук и да спорим дали Норел може или не може да прави това или онова. Мисля, че всички сме разумни хора и решението несъмнено е просто: ще го накараме да ни демонстрира как прави магии, за да докаже твърдението си.

В това предложение имаше толкова здрав разум, че за миг магьосниците млъкнаха, което не означава, че всички бяха съгласни с него — ни най-малко. Някои от тях (единият беше доктор Фокскасъл) не го приеха. Ако помолеха Норел да направи някоя магия, съществуваше опасността той наистина да го стори. А те не искаха да гледат как се правят магии — искаха само да четат за това в книгите. Други бяха на мнение, че йоркското общество ще стане за смях, ако отправи такава молба към Норел. Но накрая повечето магьосници се съгласиха с мистър Торп, че „като учени най-малкото, което можем да направим, е да дадем на мистър Норел възможността да ни убеди във верността на твърдението си“. И така, решено беше някой да напише второ писмо до Норел.

За всички магьосници бе ясно, че мистър Хънифут и мистър Сегундус са подходили погрешно най-малкото по отношение на едно: богатата библиотека на мистър Норел, за която — крайно глупаво от тяхна страна — не можеха да дадат никакви състоятелни сведения. Какво бяха видели там? О, книги, много книги. Необикновено голям брой книги? Да, тогава им се бе сторил необикновено голям. Редки ли са книгите? Да, вероятно. Имали ли са възможност да ги извадят и да ги прелистят? О, не! Мистър Норел не е стигнал дотам, че да им го предложи. Но поне са прочели заглавията, нали? Да, така е. Е, и какви заглавия са видели? Не знаят, не могат да си спомнят. Мистър Сегундус каза, че заглавието на една от книгите е започвало с „Б“, но с това сведенията му се изчерпваха. Беше много странно.

Мистър Торп пожела лично да напише писмото до мистър Норел, но идеята на много от магьосниците в залата беше да отвърнат на дързостта на Норел, затова решиха, че най-сигурният начин да го засегнат е да оставят доктор Фокскасъл да напише писмото. Така и стана. Не след дълго получиха гневен отговор.

„Абатство Хъртфю, Йоркшир

1 февруари 1807 г.

Сър,

За последните години два пъти имах честта да получа писмо от членовете на Ученото общество на магьосниците от Йорк с желание за среща. Сега получих и трето писмо, в което бях уведомен за неудоволствието на господата от обществото. Изглежда, че доброто мнение на йоркското общество се губи също толкова лесно, колкото се и печели, и човек никога не знае с какво е заслужил едното или другото. В отговор на конкретното обвинение, съдържащо се в писмото ви — че съм преувеличил сведенията за способностите си и съм си вменил сили, които не бих могъл да притежавам, — ще кажа само едно: други хора с лекота приписват неуспехите си на несъвършенството на света вместо на собствените си оскъдни познания, но истината е, че в днешно време магията е също толкова постижима, колкото и във всяко друго време, както самият аз многократно се убедих за голямо свое удовлетворение през последните двадесет години. Но каква е наградата ми за това, че обичам изкуството си повече от другите? Че съм учил по-усилено, за да го усъвършенствам? Сега се разпространяват слухове, че съм лъжец, професионалните ми умения се омаловажават, а думите ми се подлагат на съмнение. Предполагам, едва ли ще се изненадате да научите, че при тези обстоятелства нямам желание да услужа на йоркското общество за каквото и да било — най-малкото да удовлетворя молбата му за демонстрация на магия. Ученото общество на йоркските магьосници ще се събере отново идната сряда и в този ден ще ви уведомя за намеренията си.

Ваш покорен слуга,

Гилбърт Норел“

Всичко това звучеше неприятно загадъчно. Магьосниците теоретици нервно очакваха да видят каква вест ще им изпрати практикуващият магьосник този път. Това, което мистър Норел им изпрати, се оказа усмихнат, кимащ, кланящ се адвокат, най-обикновен адвокат на име Робинсън, със спретнати черни дрехи и спретнати ръкавици от шевро, въоръжен с документ, какъвто господата от йоркското общество на магьосниците не бяха виждали досега: договор, съставен в съответствие с отдавна забравения английски код на магьосническото законодателство.

Мистър Робинсън пристигна в горната зала на странноприемницата „Старата звезда“ точно в осем часа с явното убеждение, че го очакват. Той държеше кантора с двама служители на „Кони Стрийт“. Лицето му бе добре познато на много от присъстващите джентълмени.

— Ще ви призная, господа — заговори усмихнат мистър Робинсън, — че този документ е съставен в по-голямата си част от моя клиент мистър Норел. Аз не съм специалист по тавматургично право. Та кой е в днешно време? Затова смея да се надявам, че ако сгреша някъде, вие ще ме поправите. Неколцина магьосници от йоркското общество кимнаха мъдро. Мистър Робинсън бе излъскан до блясък. Беше толкова спретнат, здрав на вид и доволен от всичко, че буквално сияеше — нещо нормално за фея или ангел, но някак необичайно за адвокат. Той бе крайно почтителен към господата от йоркското общество на магьосниците, защото не разбираше нищо от магия, но предполагаше, че това е трудна наука, която изисква голямо умствено напрежение. Към професионалното смирение и искреното си възхищение от йоркското общество мистър Робинсън прибави и добродушна суетност, която накара тези монументални умове да оставят за момент размислите си по езотерични въпроси и да го изслушат. Той сложи на носа си златни очила, които прибавиха допълнителен блясък към сияйната му личност.

Мистър Робинсън каза, че мистър Норел е приел да направи демонстрация по магия на точно определено място в точно определено време.

— Надявам се, не възразявате, господа, аз да посоча времето и мястото?

Господата не възразяваха.

— В такъв случай нека бъде Катедралата, по-следващия петък[2].

Мистър Робинсън каза, че ако мистър Норел не успее да направи демонстрацията, публично ще оттегли твърденията си, че е практикуващ магьосник — всъщност, че изобщо е магьосник, — и тържествено ще обещае никога повече да не твърди такова нещо.

— Не е нужно да се стига чак дотам — отбеляза мистър Торп. — Ние нямаме желание да го наказваме, само искаме да докаже твърденията си.

Сияйната усмивка на мистър Робинсън леко се помрачи, сякаш му предстоеше да съобщи нещо доста неприятно и не знаеше откъде да започне.

— Почакайте — обади се мистър Сегундус, — не сме чули другата част от сделката. Не сме чули какво иска той от нас.

Мистър Робинсън кимна. Мистър Норел изискваше от всеки магьосник от йоркското общество същото обещание, каквото той щеше да даде. С други думи, ако опитът му успееше, те трябваше незабавно да разпуснат обществото на магьосниците от Йорк и никой от тях повече да не нарича себе си магьосник. А и в края на краищата, каза мистър Робинсън, така ще е най-честно, защото мистър Норел ще е доказал, че е единственият истински магьосник в Йоркшир.

— А не трябва ли да има трета страна, независимо лице, което да отсъди дали магията е направена? — попита мистър Торп.

Този въпрос като че ли озадачи мистър Робинсън. Той помоли да го извинят, ако не е разбрал добре, защото за нищо на света не би желал да обиди някого, но е останал с впечатлението, че всички присъстващи господа са магьосници.

О, да, закимаха членовете на йоркското общество, всички присъстващи са магьосници.

Тогава, каза мистър Робинсън, със сигурност господата ще познаят кога една магия е направена, нали? Едва ли има човек, който да е по-добре подготвен от тях за това.

Друг джентълмен попита каква магия възнамерява да направи мистър Норел. Мистър Робинсън занарежда любезни извинения и заплетени обяснения, но не можа да осведоми господата — самият той не знаеше.

Не бих искала да досаждам на читателя с множеството сложни аргументи, изложени от джентълмените от йоркското общество на магьосниците, когато се стигна до подписване на договора с мистър Норел. Мнозина го направиха от суета: те бяха заявили публично, че не вярват в способността на Норел да прави магии, публично го бяха предизвикали да направи демонстрация и при тези обстоятелства би изглеждало крайно глупаво да променят мнението си — или поне така си мислеха.

Мистър Хънифут, от друга страна, подписа точно защото вярваше в магията на Норел. Той се надяваше с тази демонстрация на способностите си мистър Норел да получи обществено признание и да започне да прилага магията си в услуга на страната.

Някои от господата бяха провокирани да приемат поради предположението (изказано от Норел и косвено предадено от Робинсън), че няма да бъдат истински магьосници, ако не подпишат.

И така, един по един в този ден и час всички магьосници от Йорк подписаха документа, донесен от мистър Робинсън. Последен беше мистър Сегундус.

— Аз няма да подпиша — заяви той. — Защото магията е моят живот и макар че мистър Норел е прав, като ме смята за лош учен, какво ще правя, когато ми отнемат това?

Тишина.

— О! — възкликна мистър Робинсън. — Е, значи… Напълно ли сте сигурен, сър, че не желаете да подпишете документа? Видяхте ли, че всичките ви приятели го направиха? Ще бъдете изключение.

— Напълно съм сигурен — отвърна мистър Сегундус, — благодаря.

— О! — каза мистър Робинсън. — В такъв случай трябва да призная, че не знам как точно да постъпя. Клиентът ми не ми даде указания какво да правя, ако само част от господата подпишат. Ще трябва да се посъветвам с него утре сутринта.

Доктор Фокскасъл не пропусна да сподели с мистър Харт или Хънт, че отново новодошлият създава грижи на всички останали.

Но два дни по-късно мистър Робинсън донесе на доктор Фокскасъл вестта, че в този конкретен случай мистър Норел ще бъде така добър да приеме отказа на мистър Сегундус да подпише: ще смята, че договорът му е сключен с всички членове на йоркското общество на магьосниците без мистър Сегундус.

В нощта преди уговорената демонстрация на мистър Норел над Йорк падна сняг и на сутринта калта и мръсотията на града изчезнаха, скрити под безупречно бяла пелена. Шумът от конски копита и стъпки заглъхна и дори гласовете на жителите на Йорк потънаха в бяла тишина, която поглъщаше всеки звук. Мистър Норел бе посочил много ранен час от деня. Йоркските магьосници закусваха сами по домовете си. Те мълчаливо гледаха как прислужницата налива кафето, разчупва топлите домашни кифли, поднася маслото. Съпругата, сестрата, дъщерята, снахата или племенницата, която обикновено вършеше тези дребни неща, бе още в леглото, а дружелюбната домашна котка, която джентълмените от йоркското общество на магьосниците така мразеха и която в действителност изпълняваше милия и уютен рефрен в музиката на живота им, също не се мяркаше наоколо. А и самата трапезария, в която всеки от господата закусваше, се беше променила от предишния ден. Зимният полумрак се беше сменил с колеблива светлина — зимното слънце се отразяваше многократно в заснежената земя. По бялата ленена покривка играеха слънчеви зайчета. Розичките по любимите на дъщерята кафени чашки сякаш танцуваха върху порцелана. Слънчевите лъчи се пречупваха в сребърния кафеник на племенницата, а около усмихнатата порцеланова пастирка на снахата пърхаха сияещи ангелчета. Масата сякаш беше отрупана с феино сребро и кристал.

Мистър Сегундус подаде глава от прозореца на третия етаж в Лейди Пекитс Ярд и си помисли, че може би Норел вече е направил магията си. Над главата му отекна заплашителен шум и джентълменът бързо прибра главата си, за да избегне снежната пряспа, падаща от покрива. Той нямаше нито прислужница, нито жена, сестра, дъщеря, снаха или племенница, но хазайката му мисис Плезънс беше ранобудна. През изминалата нощ тя току го чуваше да въздиша над книгите си, затова реши да го ободри със закуска от две прясно опечени херинги, чай, прясно мляко и бял хляб с масло върху синьо-бяла порцеланова чиния. Със същата доброжелателна цел тя седна и го заговори. Като видя колко е омърлушен, мисис Плезънс възкликна:

— Ох, този непоносим старец!

Мистър Сегундус не беше й споменавал, че мистър Норел е стар, но тя бе предположила, че е такъв. От разказите на наемателя си мисис Плезънс бе заключила, че Норел е скъперник, който трупа магия вместо злато, и в хода на повествованието читателят ще има възможност да оцени справедливостта на този портрет на мистър Норел. И аз като мисис Плезънс си представям скъперниците като старци. Не мога да обясня защо, след като ми е известно, че скъперници има и сред младите, и сред старите. Колкото до това дали мистър Норел е наистина стар, той беше от онези хора, които остаряват още на седемнадесет.

Мисис Плезънс продължи:

— Когато мистър Плезънс беше жив, той често казваше, че никой в Йорк, бил той мъж или жена, не може да пече по-хубав хляб от моя, а и други хора са били така любезни да твърдят, че никога през живота си не са яли по-вкусен хляб. Но аз винаги съм слагала вкусни неща на масата, защото обичам добре свършената работа, и ако някой от онези духове от арабските приказки излезе от този чайник и ми каже, че ще ми изпълни три желания, не би ми хрумнало, надявам се, да поискам никой друг да не пече хляб — и дори хлябът на другите да е хубав като моя, не виждам как това би ме засегнало, толкова по-добре за тях. Хайде, сър, хапнете си — каза тя и побутна пълна чиния от прославения си хляб към своя наемател. — Не ми е приятно да ви виждам толкова отслабнал. Хората ще си кажат, че Хети Плезънс е забравила как се върти домакинство. Не бъдете така омърлушен, сър. Не сте подписали онзи предателски документ и когато другите господа бъдат принудени да се откажат от заниманията си, вие ще продължите и аз много се надявам, мистър Сегундус, че ще направите велики открития, и може би тогава мистър Норел, който се мисли за толкова умен, с радост ще ви покани за съдружник и ще съжали за глупавата си надменност.

Мистър Сегундус се усмихна и й благодари.

— Аз обаче не мисля, че това ще стане. Основното ми затруднение ще бъде липсата на материал. Аз притежавам твърде малко, а след като обществото се разпадне, не знам какво ще стане с книгите му, но се съмнявам, че ще попаднат у мен.

Мистър Сегундус изяде хляба (който беше толкова хубав, колкото старият мистър Плезънс и приятелите му казваха) и херингите и пийна чай. Силата на храната да утешава тревожните души се оказа по-голяма, отколкото джентълменът очакваше, защото забеляза, че след закуската се чувства малко по-добре, затова с нови сили сложи палтото, шапката, шала и ръкавиците си и закрачи по заснежените улици към мястото, което мистър Норел бе определил за извършване на чудесата си — Катедралата на Йорк.

Надявам се, че всички мои читатели са виждали стар английски град с катедрала, защото в противен случай се боя, че значението на избора, който мистър Норел бе направил, посочвайки това място, ще остане неразбрано за тях. Те трябва да имат предвид, че в стар град с катедрала голямата градска църква е сграда, единствена по рода си, тя е уникална, различна от всички останали по големина, красота и величественост. Дори в наше време, когато старите градове с катедрали се напълниха с изящни светски сгради, събрания и места за срещи (а Йорк изобилства откъм такива), катедралата се издига над тях като свидетелство за вярата на предшествениците ни. Сякаш в града има нещо, по-голямо от самия град. Когато човек върви по работа из лабиринта от тесни улички, откъдето катедралата не се вижда, изведнъж градът сякаш се разгръща и тя изниква пред очите му, многократно по-висока и многократно по-широка от всички останали сгради, и човек осъзнава, че е стигнал сърцето на града и че всички улици и улички по някакъв начин са го отвели там, на място, по-тайнствено от всички тайни, известни на мистър Норел. Такива мисли се въртяха в главата на мистър Сегундус, когато влезе в двора и застана пред внушителната синкава сянка на западната стена на Катедралата. В този момент се появи доктор Фокскасъл, който величествено изплува иззад ъгъла като едър черен кораб. Щом забеляза мистър Сегундус, той се приближи към него и го поздрави.

— Може би, сър — каза доктър Фокскасъл, — ще бъдете така любезен да ме представите на мистър Норел? Той е джентълмен, с когото много бих желал да се запозная.

— За мен ще бъде голямо удоволствие, сър — отговори мистър Сегундус и се огледа наоколо.

Времето бе принудило повечето хора да потърсят убежище в църквата и само няколко тъмни фигури тъпчеха бялото поле, ширнало се пред голямата сива сграда. Когато се вгледа по-внимателно, мистър Сегундус установи, че това са господа от йоркското общество на магьосниците или духовници и служители на Катедралата — клисари, църковни слуги, хористи, ректори, метачи и други подобни, изпратени от началниците си в това снежно време да се грижат за църковните дела.

— С най-голяма готовност бих ви услужил, сър — каза мистър Сегундус, — но никъде не виждам мистър Норел.

И все пак имаше някой.

Някой стоеше сам в снега точно пред входа на Катедралата. Някой мрачен и неугледен, който с голям интерес наблюдаваше мистър Сегундус и доктор Фокскасъл. Проскубаната коса се спускаше по раменете му като черен водопад, лицето му беше строго и изпито, изкривено като корен на дърво, с дълъг, тънък нос и макар кожата му да беше много светла, нещо правеше лицето му да изглежда тъмно — може би тъмните очи или провисналите дълги, черни, мазни кичури коса. След малко човекът се приближи към двамата магьосници, леко се поклони и каза, че се надява да го извинят за дързостта, но е разбрал, че те са тук по същата работа, по която и той. Каза още, че името му е Джон Чайлдърмас и че представлява мистър Норел по някои дела (макар да не обясни какви точно).

— Струва ми се — замислено отбеляза мистър Сегундус, — че лицето ви ми е познато. Дали не съм ви виждал някъде?

Нещо в мрачното изражение на Чайлдърмас трепна, но след миг изчезна и магьосниците не можаха да определят дали е било сянка на безпокойство или на присмех.

— Често идвам в Йорк по делата на мистър Норел, сър. Може да сте ме виждали в някоя от градските книжарници.

— Не — отвърна мистър Сегундус. — Виждал съм ви… Спомням си ви… Откъде? О, ей сега ще се сетя!

Чайлдърмас повдигна вежди, сякаш искаше да каже, че се съмнява това да стане.

— Но мистър Норел ще дойде лично, нали? — попита доктор Фокскасъл. Чайлдърмас изрази съжаление, но не смяташе, че господарят му ще дойде, тъй като няма причина да го прави.

— А! — възкликна доктор Фокскасъл. — Значи се отказва, така ли? Виж ти, виж ти. Горкият джентълмен. Сигурно се чувства доста глупаво. Наистина. Така или иначе, това беше благороден опит. Не можем да му се сърдим, че не е успял.

Доктор Фокскасъл изпитваше облекчение, че няма да види как се прави магия, и това го правеше щедър.

Чайлдърмас отново изрази съжаление, но каза, че доктор Фокскасъл е изтълкувал неправилно думите му. Мистър Норел със сигурност ще направи магия, но ще я направи в абатството Хъртфю, а резултатите ще се видят в Йорк.

— Джентълмените — обясни секретарят — не обичат да напускат удобните си места край камината, освен ако не е крайно наложително. Смея да предположа, сър, че ако можехте да наблюдавате демонстрацията от кабинета си, не бихте стояли тук в това студено и влажно време.

Доктор Фокскасъл рязко си пое дъх и измери Джон Чайлдърмас с поглед, който красноречиво говореше, че според него Джон Чайлдърмас е много дързък.

Секретарят явно не се стресна от мнението на доктор Фокскасъл; всъщност дори като че ли го сметна за забавно. Каза:

— Време е, господа. Трябва да заемете местата си в църквата. Убеден съм, че ще съжалявате, ако пропуснете и миг от демонстрацията, все пак залогът е толкова голям.

Бяха изминали двадесет минути от уречения час и господата от йоркското общество на магьосниците вече се тълпяха при южната порта на Катедралата. Някои се оглеждаха, преди да влязат, сякаш си вземаха последно сбогом със света, който не бяха сигурни, че ще видят отново.

[1] Завоевателите в Римската империя са били окичвани с лаврови венци, казват, че любимците и галениците на съдбата са били посрещани с рози, но английските магьосници открай време се приветстват с най-обикновен бръшлян. ↑

[2] Голямата църква в Йорк е едновременно катедрала (в значението на църква, където се намира тронът на епископа или архиепископа) и мисионерска църква (в смисъл на църква, основана от мисионер в древни времена). В различни времена са я наричали по различен начин. В ранните векове най-често се е използвало наименованието „мисионерска църква“, но днес жителите на Йорк предпочитат термина „катедрала“, който поставя църквата им по-високо от тези в съседните градове Райпън и Бевърли. Райпън и Бевърли имат мисионерски църкви, но не и катедрали. ↑

3
КАМЪНИТЕ НА ЙОРК

Февруари 1807 година

В РАЗГАРА НА ЗИМАТА големите стари църкви са най-малкото неприветливи: камъните им пазят студа на стотици зими и той като че ли се процежда от тях. В студените, влажни, мрачни недра на Катедралата членовете на Йоркското общество на магьосниците бяха принудени да стоят прави и да очакват чудо, без да са сигурни, че когато то дойде, ще бъде хубаво.

Мистър Хънифут се мъчеше да се усмихва ободрително на другарите си, но за джентълмен, толкова обигран в изкуството на дружелюбната усмивка, тези опити бяха крайно неуспешни.

Изведнъж забиха камбани. Това бяха просто камбаните на „Сейнт Майкъл ле Белфрей“, които отмерваха половината час, но между стените на Катедралата те прозвучаха като камбани от друг свят. Звукът не беше никак весел. Господата от йоркското общество на магьосниците знаеха много добре колко често камбанният звън служи за фон на магия и особено на магията на онези неземни създания феите, знаеха как в миналото звън от сребърни камбани е звучал тогава, когато някой англичанин или англичанка са били отвличани от феите и отвеждани завинаги в непознати, призрачни земи. Дори Кралят Гарван, който не е фея, а англичанин, е имал недотам добрия навик да отвлича мъже и жени и да ги отвежда в замъка си в Другите земи[1].

Ако ние с вас можехме с помощта на магия да отвлечем всяко човешко същество, което ни харесва, и да го задържим при себе си за цяла вечност и ако можехме да избираме измежду всички хора на света, смея да твърдя, че изборът ни би паднал върху човек, по-пленителен от членовете на Ученото общество на магьосниците от Йорк, но тази утешителна мисъл не хрумна на нито един от господата в Катедралата. Някои от тях започнаха да се питат колко ли се е разгневил мистър Норел от писмото на доктор Фокскасъл и това ги накара сериозно да се уплашат.

След като камбанният звън заглъхна, някъде от полумрака над главите им се разнесе глас. Магьосниците наостриха уши, за да го чуят. Мнозина от тях вече се намираха в крайно изнервено състояние и си представиха, че някакъв загадъчен глас от онези, които се срещат във вълшебните приказки, им дава напътствия. Помислиха си, че това може би са тайнствени забрани. От приказките магьосниците знаеха, че подобни напътствия и забрани обикновено са малко неразбираеми, но сравнително лесни за следване — или поне така изглеждат на пръв поглед. Формулирани са най-често в духа на: „Не яж последния бонбон от синия буркан в ъгъла на шкафа“ или „Не бий жена си с пръчка от леска“. И въпреки това, както сочат всички вълшебни приказки, обстоятелствата винаги се стичат в ущърб на героя, който получава напътствията, така че той се вижда принуден да направи точно онова, което е забранено, и в резултат на това го застига зла участ.

Магьосниците си мислеха, че в най-добрия случай им се съобщава какво ще ги сполети. Не беше ясно обаче на какъв език говори гласът. По едно време мистър Сегундус като че ли долови думата „злоумишлен“, после му се стори, че чува латинската дума „interficere“, която означава „убивам“. Самият глас звучеше неясно: по нищо не приличаше на човешки глас, което само засили страха на господата, че всеки момент ще се появят феи. Той беше много дрезгав, дълбок и стържещ: сякаш два ръбести камъка се триеха един о друг, и въпреки това звуците несъмнено наподобяваха реч — бяха реч. Господата се взираха в полумрака в страхливо очакване, но единственото, което успяваха да различат, бяха смътните очертания на дребна каменна фигура, поставена като украса на голямата колона и надвиснала над главите им под тъмния купол. Когато слухът им привикна към странните звуци, те започнаха да разпознават все повече и повече думи, думи на староанглийски и латински, смесени така, сякаш говорещият нямаше представа, че това са два различни езика. За щастие разгадаването на тази причудлива смесица не представляваше особено затруднение за магьосниците, повечето от които бяха свикнали да разчитат безсистемните писания на учени от далечното минало. Преведено на ясен, разбираем английски, казаното гласеше следното: „Преди много, много години — петстотин, а може би и повече — в един зимен ден, по тъмно, млад мъж влезе в църквата, придружен от девойка с листа бръшлян в косите. Вътре нямаше никого освен камъните. Никой освен камъните не видя как той я удуши. Остави я да падне мъртва на камъните и никой освен камъните не видя. Мъжът така и не бе наказан за стореното, защото нямаше други свидетели освен камъните. Годините минаваха и всеки път, когато мъжът влезеше в църквата и застанеше сред богомолците, камъните крещяха, че това е човекът, убил момичето с листата бръшлян в косите, но никой не ни чу. Все пак още не е късно! Ние знаем къде е погребан той! В ъгъла на южния кораб! Бързо! Бързо! Донесете кирки! Донесете лопати! Вдигнете надгробните камъни. Изровете костите му! Натрошете ги с лопата! Ударете черепа му в колоните и го строшете! Нека камъните отмъстят! Още не е късно! Още не е късно!“

Магьосниците едва успяха да проумеят казаното и още веднъж да се запитат кой говори с тях, когато се обади друг каменен глас. Този път гласът като че ли идваше откъм олтара и говореше само на английски, но това беше особен английски, пълен с остарели и забравени думи. Той се оплакваше от някакви войници, които влезли в църквата и счупили няколко прозореца. Сто години по-късно те дошли отново и разбили една корабна преграда, заличили лицата на светците, свалили позлатата. Друг път точили върховете на стрелите си о ръба на фасадата, а триста години по-късно стреляли с пистолети в залата на катедралния съвет. Вторият глас явно не проумяваше как една църква съществува с хилядолетия, но хората не живеят толкова дълго. „Те изпитват наслада от разрушението! — крещеше той. — А самите те заслужават да бъдат разрушени!“ Подобно на първия говорещ, и вторият стоеше в църквата от незапомнени времена и явно се бе наслушал на безброй проповеди и молитви, но така и не беше срещнал най-ценните християнски добродетели — милосърдие, любов, смирение. И докато първият глас продължаваше да оплаква мъртвото момиче с листата бръшлян в косите, двата стържещи гласа се преплитаха по начин, крайно неприятен за ухото.

Мистър Торп, който беше храбър джентълмен, отиде да надзърне зад олтара, за да види кой говори. — Една статуя — обяви той.

Господата от Йоркското общество на магьосниците отново впериха погледи в полумрака над главите си по посока на първия нечовешки глас. И този път малцина от тях се усъмниха, че гласът идва от малката каменна фигура, защото докато се взираха в нея, те забелязаха движенията на пухкавите каменни ръце, които статуята развълнувано размахваше.

В този момент всички други статуи и паметници в Катедралата заговориха, разказвайки с каменните си гласове всичко, което са видели в каменния си живот, и шумът, както по-късно мистър Сегундус сподели с мисис Плезънс, стана неописуем. Защото Йоркската катедрала беше пълна с малки човешки фигури и причудливи животни, които пляскаха с криле.

Много от фигурите се оплакваха от съседите си и в това може би нямаше нищо чудно, след като бяха принудени да стоят едни до други в продължение на стотици години. Имаше петнадесет каменни крале, всеки от които бе стъпил върху каменен пиедестал в голям каменен барелеф. Косите им бяха ситно къдрави, сякаш ги бяха навили на хартийки, а след това така и не ги сресали — и щом ги видеше, мисис Хънифут не пропускаше да каже, че много й се иска да прокара гребен по кралските им глави. От първия миг, в който заговориха, кралете започнаха да се карат и да се упрекват взаимно, защото всички пиедестали бяха еднакво високи, а кралете — дори тези от камък — най-много от всичко мразят да бъдат равни с останалите. Впрочем имаше и малка група причудливи фигури с оковани ръце, които надничаха с каменни очи от една древна колона. Веднага щом магията подейства, всяка от тях се помъчи да се освободи от останалите, сякаш след многото векове каменните ръце бяха започнали да ги болят и на каменните хора им бе омръзнало да бъдат оковани едни за други.

Имаше статуя, която говореше на италиански. Никой не разбра защо, но по-късно мистър Сегундус откри, че това е копие на творба на Микеланджело. Тя като че ли разказваше за съвсем друга църква, където живите черни сенки са в рязък контраст с ярката светлина. С други думи, фигурата описваше онова, което оригиналната статуя в Рим виждаше.

Мистър Сегундус със задоволство забеляза, че макар да бяха силно уплашени, магьосниците продължаваха да стоят в църквата. Някои бяха толкова смаяни, че скоро съвсем забравиха за страха си и се втурнаха да разглеждат нови и нови чудеса, да правят забележки, да си водят записки с моливи в малки бележници, сякаш бяха забравили за коварния документ, който от днес им забраняваше да се занимават с магия. Магьосниците от Йорк (които скоро, уви, щяха да престанат да бъдат магьосници!) дълго се лутаха от кораб в кораб и се дивяха на чудесата. И ушите им кънтяха от зловещата какофония на хиляди каменни гласове, които говореха едновременно.

В залата на катедралния съвет имаше каменни навеси над амвоните с релефни изображения на малки каменни глави със странни корони, които бъбреха и се кикотеха в хор. Имаше и превъзходни каменни барелефи със стотици английски дървета, храсти и треви: глог, дъб, трънка, пелин, череша и дива тиква. Мистър Сегундус видя два каменни дракона, дълги до лакътя му, които се гонеха, като се шмугваха между, под и над каменните клони, каменните листа, каменните корени и каменните филизи на глога. Те се движеха като че ли с по-голяма лекота от всяко живо създание и въпреки това звукът от едновременното движение на толкова много каменни мускули под каменната кожа, триенето им в каменните ребра и сблъсъкът им с каменното сърце — съчетан с почукване на каменните нокти по каменните клони — беше крайно неприятен и мистър Сегундус се зачуди как самите те го търпят. Той забеляза как край тях се образува и се издига малко облаче прах, какъвто съпътства работата на каменоделеца, и си каза, че ако магията им позволи да се движат още дълго време, накрая ще се изтъркат и ще станат съвсем тънки.

Каменните листа и треви трепкаха и се полюшваха като от вятър и някои до такава степен наподобяваха събратята си в природата, че дори растяха. По-късно, когато магията престана да действа, се установи, че каменни вейки бръшлян и шипка са се увили около столове, катедри и молитвеници, където преди не е имало и помен от каменен бръшлян или шипка.

Но не само магьосниците от йоркското общество видяха чудеса този ден. Дали преднамерено или не, магията на мистър Норел беше плъзнала и зад стените на Катедралата и бе тръгнала из града. Три статуи от западната стена на Катедралата се намираха на поправка в работилницата на мистър Тейлър. Вековете йоркширски дъжд бяха похабили лицата им и вече никой не знаеше кои велики личности имаха за цел да представляват. В десет и половина един от работниците на мистър Тейлър тъкмо поднесе длетото си към лицето на една от статуите с намерението да й придаде облика на хубавичка светица, когато статуята нададе вик и вдигна ръка, за да се предпази от длетото, при вида на което работникът се свлече на пода в безсъзнание. По-късно статуите бяха върнати непокътнати в Катедралата с лица, похабени и плоски като сухари и гладки като масло.

После изведнъж шумът сякаш започна да се променя и един по един гласовете заглъхнаха, след което магьосниците отново чуха звъна на камбаните от „Сейнт Майкъл ле Белфрей“, отмерващи половината час. Първият глас (този на малката фигура от полумрака над главите им) продължи да говори и след като другите бяха замлъкнали, все на старата тема за неразкритото убийство („Още не е късно! Още не е късно!“), но накрая и той заглъхна.

Докато магьосниците бяха в църквата, светът навън се промени. Магията се завърна в Англия, независимо дали членовете на йоркското общество го желаеха или не. Настъпиха и други промени от по-прозаичен характер: небето се изпълни с плътни снежни облаци. На цвят те бяха не сиви, а любопитна смесица от бледосиньо и морскозелено. Това странно оцветяване на облаците създаваше нещо като полуздрач, което хората обикновено свързват с приказните подводни царства.

Мистър Сегундус се почувства много уморен след това преживяване. Имаше господа, доста по-уплашени от него; той бе станал свидетел на магия, по-чудна от всичко, което си беше представял, но сега, след като чудото свърши, мистър Сегундус имаше желание да се прибере кротко у дома, без да разговаря с никого. В това уязвимо състояние той се озова лице в лице със секретаря на мистър Норел, който го спря и го заговори:

— Сър, аз смятам — каза мистър Чайлдърмас, — че сега обществото на магьосниците трябва да се разпусне. Много съжалявам.

Дали поради факта, че мистър Сегундус бе паднал духом, му се стори, че въпреки крайно почтителното си държане някъде дълбоко в себе си Чайлдърмас се присмива на магьосниците от Йорк. Той принадлежеше към онази необлагодетелствана класа хора с долен произход, които са осъдени цял живот да служат на господарите си, но чиито ум и способности ги карат да търсят признание и награди, непостижими за тях. Понякога по странно стечение на благоприятни обстоятелства тези хора намират пътя си към величието, но по-често мисълта за онова, което биха могли да постигнат, ги прави кисели, те стават недоволни слуги и изпълняват задълженията си не по-добре — и дори по-зле — от по-малко способните си събратя. Тези хора стават дръзки, загубват службата си и свършват зле.

— Моля за извинение, сър — продължи Чайлдърмас, — но имам един въпрос към вас. Надявам се да не ви прозвучи нахално, но бих желал да узная дали ви се случва да четете лондонски вестници.

Мистър Сегундус отвърна, че му се случва.

— Наистина ли? Това е много интересно. Самият аз обичам вестниците. Но нямам много свободно време — чета само книги, които попадат при мен по силата на задълженията ми към мистър Норел. И какво пише напоследък в лондонските вестници? Простете, че ви питам, сър, но мистър Норел, който няма навика да чете вестници, ми зададе вчера този въпрос и аз установих, че не съм в състояние да отговоря.

— Е, добре — започна мистър Сегундус, малко озадачен, — пише най-различни неща. Какво точно ви интересува? Пише за действията на флота на Негово величество срещу французите, за изявленията на правителството, за скандали и разводи. За това ли питате?

— О, да! — отвърна Чайлдърмас. — Много добре го обяснихте, сър. Чудя се — продължи той замислен — дали лондонските вестници отделят място и на провинциалните новини? Дали, да речем, днешните забележителни събития ще заслужат поне една вестникарска колонка?

— Не знам — каза мистър Сегундус. — Струва ми се напълно възможно, но все пак нали знаете, Йоркшир е толкова далеч от Лондон — може би лондонските вестникари никога няма да узнаят за случилото се.

— А-ха — измънка мистър Чайлдърмас и после млъкна.

Заваля сняг: отначало само няколко снежинки, после значително повече от няколко, докато накрая милион ситни снежинки се посипаха от мекото, натежало сиво-зелено небе. Всички сгради в Йорк избледняха, посивяха на белия сняг, всички хора сякаш се смалиха, виковете и крясъците, стъпките и конският тропот, скърцането на каруците и хлопането на вратите станаха по-далечни. И всички тези неща станаха някак по-незначителни, докато на света останаха само падащият сняг, морскозеленото небе, мъглявият сивкав приз рак на Йоркската катедрала и Чайлдърмас.

И през цялото това време Чайлдърмас не обели и дума. Мистър Сегундус се запита какво още чака секретарят — беше получил отговори на всичките си въпроси. Но Чайлдърмас стоеше и гледаше мистър Сегундус със странните си черни очи, сякаш очакваше от мистър Сегундус да каже още нещо — сякаш бе сигурен, че мистър Сегундус ще го каже, — всъщност сякаш на света нямаше нищо по-сигурно от това.

— Ако желаете — заговори мистър Сегундус, докато тръскаше снега от пелерината си, — мога да сложа край на цялата тази несигурност. Ще напиша писмо на редактора на „Таймс“, в което ще го уведомя за невероятните дела на мистър Норел.

— О! Това е наистина щедро! — отвърна Чайлдърмас. — Повярвайте ми, сър, знам много добре, че не всеки джентълмен би приел така великодушно поражението. Но аз не очаквах по-малко от вас. Дори казах на мистър Норел, че не вярвам да има по-услужлив джентълмен от мистър Сегундус.

— Съвсем не — възрази мистър Сегундус, — нищо не ми струва.

Ученото общество на магьосниците от Йорк се разпадна и членовете му бяха принудени да се откажат от магията (всички с изключение на мистър Сегундус) и макар че сред тях имаше глупци и далеч не всички бяха приятни хора, не мисля, че те заслужаваха такава съдба. Защото какво да прави един магьосник, който по силата на коварно споразумение няма право да изучава магия? Той е принуден да крачи безцелно из къщата си ден след ден, да откъсва племенницата си (или жена си, или дъщеря си) от бродерията й и да досажда на слугите с въпроси по дела, от които никога досега не се е интересувал — и всичко това за да има с кого да си говори, докато слугите не се оплачат от него на господарката. Той взема книга и започва да чете, но не може да се съсредоточи върху четивото си и едва когато стига 22 страница, установява, че това е роман — видът книга, която най-дълбоко презира, — и я оставя с отвращение. По десет пъти на ден пита племенницата си (или жена си, или дъщеря си) колко е часът, защото не може да повярва, че времето се ниже толкова бавно — и по същата причина непрекъснато сверява джобния си часовник.

Радвам се да ви съобщя, че към мистър Хънифут съдбата бе по-благосклонна, отколкото към останалите. Тъй като беше добър по душа, той силно се развълнува от историята, разказана от малката каменна фигура на колоната. Векове наред тя бе пазила знанието за чудовищното убийство в малкото си каменно сърце, помнеше мъртвото момиче с листата бръшлян в косите, когато всички други я бяха забравили, и мистър Хънифут смяташе, че такава преданост заслужава да бъде възнаградена. Затова той писа до катедралния свещеник, до канониците и до архиепископа и след като им досади неимоверно, тези важни персони се съгласиха да дадат разрешение на мистър Хънифут да разкопае земята под каменната настилка в южния кораб. И когато това стана, той и хората, които беше наел, намериха оловен ковчег с кости, точно както беше казала малката каменна фигура. Но тогава катедралният свещеник каза, че не може да позволи преместване на костите от Катедралата (както желаеше мистър Хънифут) само заради свидетелството на малката каменна фигура: това беше безпрецедентно. О, възкликна мистър Хънифут, но знаете ли, такъв прецедент има — и спорът се проточи с години, в резултат на което мистър Хънифут нямаше свободно време да роптае срещу подписаното споразумение с мистър Норел[2].

Библиотеката на Ученото общество на магьосниците от Йорк беше продадена на мистър Тороугуд от Кофи Ярд. Но кой знае защо никой не се сети да спомене за това на мистър Сегундус и той научи за продажбата по заобиколен път, след като доставчикът на мистър Тороугуд каза на свой приятел (служител в „Ленени драперии Пристли“), а приятелят случайно спомена пред мисис Кокрофт от странноприемница „Джордж“, а тя пък каза на мисис Плезънс, която беше хазайка на мистър Сегундус. Щом чу за това, мистър Сегундус тутакси се втурна по заснежените улици към дюкяна на мистър Тороугуд, без да губи време да слага шапка, палто или ботуши. Но книгите вече бяха продадени. Мистър Сегундус попита кой ги е купил. Мистър Тороугуд каза, че съжалява, но не може да разкрие името на купувача: джентълменът едва ли би искал името му да се знае. Без шапка, без палто и без дъх, с подгизнали обувки и пръски кал по чорапите, привлякъл погледите на всички в магазина, мистър Сегундус с известно задоволство заяви на мистър Тороугуд, че няма значение дали мистър Тороугуд ще му каже или не, защото мисли, че знае кой е този джентълмен.

Мистър Сегундус проявяваше любопитство по отношение на мистър Норел. Той много мислеше за него и често го обсъждаше с мистър Хънифут[3]. Мистър Хънифут беше сигурен, че всичко случило се може да се обясни с искреното желание от страна на мистър Норел да възроди магията в Англия. Мистър Сегундус се колебаеше и започна да търси някой познат на мистър Норел, който би могъл да му каже повече.

Джентълмен в положението на мистър Норел с хубава къща и просторно имение винаги представлява интерес за съседите си и освен ако тези съседи не са твърде глупави, те винаги се стремят да научат нещичко за заниманията му. Мистър Сегундус намери едно семейство в Стоунгейт, чиито братовчеди притежаваха ферма на пет мили от абатството Хъртфю, сприятели се с това семейство и убеди членовете му да дадат прием, на който да поканят братовчедите си (мистър Сегундус направо се ужаси от способността си да крои подобни планове). Братовчедите отвърнаха на поканата и с голяма готовност се заеха да обсъждат богатия си и виден съсед, омагьосал Катедралата в Йорк, но сведенията им се ограничаваха със слуха, че мистър Норел възнамерява да напусне Йоркшир и да се премести в Лондон.

Мистър Сегундус се изненада, като чу това, но още повече се изненада от начина, по който новината се отрази на настроението му. Почувства се странно обезкуражен, което е смехотворно, казваше си той: Норел никога не бе проявявал интерес към него, не бе му направил и най-малкото добро. И все пак сега Норел беше единственият колега на мистър Сегундус. След като си отидеше, мистър Сегундус щеше да остане единственият магьосник, последният магьосник в Йоркшир.

[1] Известната балада „Кралят Гарван“ описва точно такова отвличане:

Не задълго, казваше баща ми,

не задълго ще останеш с нас,

Кралят Гарван знае, че в дома ни

скоро ще разцъфне чуден цвят.

Свещеникът бе твърде земен,

но се молеше Богу горещо.

Той остана доволен, когато

Кралят Гарван запали три свещи.

Ръката й бе твърде слаба

любовните ни клетви да запази.

Кралят Гарван дойде и я грабна,

тя въздъхна и ме изостави.

Земята ни е твърде плитка,

сякаш на небето издълбана,

и трепери като водна капка,

Кралят Гарван когато минава

За любовта ни спомена

пази в душата жив,

в горите, под звездите,

при твоя Гарван див.

↑

[2] Прецедентът, споменат от мистър Хънифут, беше едно убийство, извършено през 1279 г. в мрачния град Олстън. В двора на църквата било намерено тяло на малко момче, провесено на дървото пред портата. Над портата се издигала статуя на Девата с Младенеца. Жителите на Олстън изпратили хора в Нюкасъл, в замъка на Краля Гарван, и Кралят Гарван проводил двама магьосници, които да накарат Пресветата Дева и Младенеца Исус да говорят, и те разказали как видели непознат да убива момчето по неизвестни причини. След това при всяко идване на странник в града жителите на Олстън го завеждали пред портата на църквата и питали „Той ли е?“, но Девата и Младенецът винаги отговаряли, че не е. В краката на Девата имало лъв и дракон, увити един около друг по крайно любопитен начин, захапали се един друг за вратовете. Тези създания явно били издълбани от някого, който никога не е виждал лъв или дракон, но е виждал много кучета и овце, защото нещо от чертите на кучето и овцата се било прокраднало в изображението. Всеки път, когато някой нещастник се изправял за оглед пред Девата и Младенеца, лъвът и драконът преставали да се хапят взаимно и заприличвали на причудливи кучета пазачи, като лъвът започвал гневно да лае, а драконът — да блее. Минали години и всички жители на града, които помнели момчето, били вече мъртви, както по всяка вероятност и самият убиец. Но Девата и Младенецът някак по навик продължавали да говорят и всеки път, когато някой злополучен странник минел покрай тях, те все така въртели каменни глави и казвали: „Не е той.“ А Олстън си спечелил репутацията на призрачно място и хората не пътували дотам, ако можели да го избегнат. ↑

[3] За да разбере по-добре характера и магическите сили на мистър Норел, мистър Сегундус състави подробно описание на посещението си в абатството Хъртфю. За съжаление той установи, че спомените му за това са крайно неясни. Щом захванеше да препрочита написаното, мистър Сегундус откриваше, че си спомня посещението по различен начин. Щом започнеше да зачерква думи и изречения и да ги заменя с нови, стигаше дотам, че пренаписваше всичко отначало. След четири-пет месеца се видя принуден да признае пред себе си, че вече не помни какво е казал мистър Хънифут на мистър Норел или какво е отвърнал мистър Норел, или какво той — мистър Сегундус — е видял в къщата. Накрая стигна до заключението, че опитите да напише нещо по въпроса са безполезни, и хвърли написаното в огъня. ↑

4
ПРИЯТЕЛИТЕ НА АНГЛИЙСКАТА МАГИЯ

Ранната пролет на 1807 година

ПРЕДСТАВЕТЕ СИ, ако нямате нищо против, човек, който седи в библиотеката си ден след ден — дребен човечец, напълно незабележим. Книгата му стои на масата пред него. Достатъчно количество пера, нож за разрязване на новите страници, мастило, хартия, записки — всичко необходимо му е подръка. В стаята винаги гори огън — той не може без огън, зиморничав е. С всеки сезон стаята се променя, той — не. Три високи прозореца разкриват английски пасторален пейзаж, ведър напролет, весел лете, меланхоличен наесен и мрачен зиме — точно както се очаква от един английски пейзаж. Но променящите се сезони не будят интерес у него — той рядко вдига очи от книгата си. Като всички джентълмени и той прави ежедневни разходки: в сухо време дълго върви из парка и покрай малката горичка, във влажно време излиза за кратко из храсталака. Но не знае почти нищо нито за храстите, нито за парка, нито за гората. На масата в библиотеката го чака книга, погледът му с наслада бяга по редовете, главата му кима на изложените доводи, пръстите му жадуват да я прелистват отново и отново. Той се среща със съседите си два-три пъти на тримесечие — защото това е Англия, където съседите не биха оставили никого да живее извън обществото, бил той сух и кисел колкото си иска. Те го посещават, оставят визитни картички на слугите му, канят го на вечеря или на бал. Намеренията им са крайно добронамерени — те смятат, че за човек е лошо да бъде все сам, — но освен това изгарят от любопитство да видят дали се е променил, откакто са го видели за последен път. Той никога не се променя. Няма какво да им каже и се ползва със славата на най-отегчителния човек в Йоркшир.

И все пак в сухото малко сърчице на мистър Норел имаше достатъчно живот, за да поддържа амбицията му за възраждане на магията в Англия и да задоволи дори мистър Хънифут, и тъкмо с намерението да превърне амбицията в дълго отлагано постижение на целта си мистър Норел реши да отиде в Лондон.

Чайлдърмас го увери, че моментът е благоприятен, а Чайлдърмас познаваше света. Чайлдърмас знаеше какви игри играят децата на улицата — игри, отдавна забравени от всички възрастни. Чайлдърмас знаеше за какво мислят старците край камините, макар че никой от години не ги питаше за това. Чайлдърмас знаеше какво чуват младите мъже в биенето на барабаните и зова на тръбите, какво ги кара да напускат домовете си и да стават войници — знаеше и за капката слава, и за морето нещастия, които ги очакват. Чайлдърмас можеше да срещне адвокат на улицата и да каже какво има в джобовете на палтото му. И всичко, което знаеше, го караше да се усмихва, а някои от нещата, които знаеше, го караха да се смее с глас, и нищо от онова, което знаеше, не предизвикваше у него и капка жалост.

Затова когато Чайлдърмас каза на господаря си: „Идете в Лондон. Заминете веднага“, мистър Норел му се довери.

— Единственото, което не ми допада — каза Норел, — е планът ти да накараш Сегундус да пише до някой лондонски вестник от твое име. Той със сигурност ще допусне грешки в описанието си — не помисли ли за това? Предполагам, че ще се опита да предостави свое тълкуване. Тези треторазредни учени никога не могат да устоят на изкушението да прибавят нещо от себе си. Той ще изказва предположения — погрешни предположения — за видовете магия, които съм използвал в Йорк. Със сигурност около магията има достатъчно спекулации, за да се добавя още към тях. Трябва ли да използваме Сегундус?

Чайлдърмас сведе мрачния си поглед към своя господар и с още по-мрачна усмивка отговори, че според него трябва.

— Чудя се, сър — каза той, — чували ли сте напоследък да се говори за капитан на име Бейнс?

— Мисля, че знам за кого говориш — отвърна мистър Норел.

— А-ха! — възкликна Чайлдърмас. — И откъде научихте за него?

Кратко мълчание.

— Е, ами… — колебливо започна мистър Норел. — Предполагам, че съм видял името на капитан Бейнс в някой вестник.

— Лейтенант Хектор Бейнс служил на фрегата „Северният крал“ — обясни Чайлдърмас. — На двадесет и една изгубил крак и два или три пръста в битка в Карибско море. В същата битка загинал капитанът на „Северният крал“ и много моряци. Разказите за това как лейтенант Бейнс продължил да командва кораба и да дава заповеди на екипажа, докато лекарят режел крака му, са, бих казал, твърде преувеличени, но със сигурност лейтенантът е успял да изведе силно повредения кораб от Карибско море, да нападне испански кораб, натоварен с богатства, да спечели цяло състояние и да се завърне у дома като герой. Там изоставил младата дама, за която бил сгоден, и се оженил за друга. Това, сър, е историята на капитана, разказана в „Морнинг Поуст“. А сега аз ще ви кажа какво е станало по-нататък. Бейнс е северняк като вас, сър, човек с неясно потекло, без влиятелни приятели, които да му улеснят живота. Скоро след венчавката той и младата му съпруга отишли в Лондон, отседнали у приятели на „Сийкоул Лейн“ и по време на престоя си посещавали хора с всякакъв ранг и положение. Вечеряли у графини, вдигали тост с членове на Парламента и всичко, което влиянието и покровителството могат да направят за един човек, станало достъпно за капитан Бейнс. Този успех, сър, според мен се дължи на всеобщото одобрение и почит, придобити благодарение на статията във вестника. Но може би вие имате приятели в Лондон, които ще направят същото за вас, без да се налага намесата на вестникарите.

— Много добре знаеш, че нямам — нетърпеливо отвърна мистър Норел.

Междувременно мистър Сегундус се труди дълго и усърдно над писмото си и с прискърбие установи, че не може да бъде повече от хладен в хвалбите си към мистър Норел. Струваше му се, че читателите на лондонския вестник ще очакват да научат нещо за личните добродетели на мистър Норел и ще се чудят защо той не говори за тях.

Както се очакваше, писмото се появи в „Таймс“ със заглавието „НЕВЕРОЯТНИ СЪБИТИЯ В ЙОРК: ОБРЪЩЕНИЕ КЪМ ПРИЯТЕЛИТЕ НА АНГЛИЙСКАТА МАГИЯ“. Мистър Сегундус завършваше описанието на магическата демонстрация в Йорк с твърдението, че приятелите на английската магия несъмнено трябва да благославят любовта към уединението, присъща на мистър Норел, защото тя се е отразила благотворно на заниманията му и най-после е донесла плодове под формата на чудната магия в Йоркската катедрала — но, казваше мистър Сегундус, той призовава приятелите на английската магия да се присъединят към него в молбата му към мистър Норел да не се връща към уединените си занимания, а да заеме мястото си на широката сцена на държавните дела и да отвори нова страница в историята на английската магия.

„ОБРЪЩЕНИЕ КЪМ ПРИЯТЕЛИТЕ НА АНГЛИЙСКАТА МАГИЯ“ намери поразителен отклик, особено в Лондон. Читателите на „Таймс“ бяха зашеметени от постиженията на мистър Норел. Всички изразиха желание да видят мистър Норел: младите дами съжаляваха бедните стари господа от Йорк, които се бяха уплашили от него, и много им се искаше самите те да изпитат същия страх. Ясно беше, че такава възможност едва ли ще му се удаде повторно, затова мистър Норел твърдо реши да се установи в Лондон колкото може по-бързо.

— Трябва да ми намериш къща, Чайлдърмас — каза той. — Къща, която да внушава на посетителите, че магията е почтена професия, не по-малко почтена от правото и далеч по-почтена от медицината.

Чайлдърмас сухо попита дали мистър Норел желае къщата да бъде внушителна в архитектурно отношение, за да загатва, че магията е не по-малко достойна за почит от църквата.

Мистър Норел (който знаеше, че на света съществуват такива неща като шеги, но хората не пишат за тях в книгите, и който никога досега не се беше срещал лице в лице с шегата, нито й бе стискал ръката) помисли малко и накрая отговори, че не смята, че може да се загатва за това.

И така, Чайлдърмас (може би убеден, че нищо на света не заслужава по-голяма почит от парите) упъти господаря си към една къща на „Хановер Скуеър“, сред заможни и видни хора. Не знам какво мислите вие, но, честно казано, аз не харесвам особено южната част на „Хановер Скуеър“: къщите са високи и тесни — най-малко на четири етажа — и високите им неприветливи прозорци са толкова еднакви, и всяка къща така прилича на съседните, че отдалеч изглеждат като висок зид, който скрива светлината. Така или иначе, мистър Норел (по-непридирчив човек от мен) остана доволен от новата си къща или поне толкова доволен, колкото може да бъде един джентълмен, живял повече от тридесет години в просторна селска къща, заобиколена от парк с големи дървета, който на свой ред беше заобиколен от обширен имот, състоящ се от ферми и гори — с други думи, джентълмен, чийто поглед от прозореца никога не бе опирал в чужди владения.

— Къщата несъмнено е малка, Чайлдърмас — отбеляза мистър Норел, — но не се оплаквам. Както знаеш, собственото ми удобство не е първата ми грижа. Чайлдърмас отговори, че тази къща е по-голяма от повечето тук. — Наистина ли? — попита мистър Норел, силно изненадан. Особено неприятно го изненада малката библиотека, която не можеше да побере и една трета от книгите, смятани от Норел за крайно необходими; той попита Чайлдърмас колко хора в Лондон държат книги в дома си. Може би изобщо не четат?

Мистър Норел беше в Лондон едва от три седмици, когато получи писмо от някоя си мисис Гоудсдан — дама, за която никога не беше чувал.

„… съзнавам, че е крайно необичайно да Ви пиша, без да сме се срещали, и несъмнено се питате коя ли е тази невъзпитана непозната. Та аз изобщо не познавам такова лице! И ще ме сметнете за невероятно дръзка и т.н., и т.н., но Дролайт е мой скъп приятел и ме уверява, че Вие сте най-милият човек на света и няма да възразите. Аз съм много нетърпелива да се срещна с Вас и за мен ще бъде най-голяма чест, ако приемете да ни доставите удоволствието да дойдете на прием в четвъртък вечер. Дано ужасът от среща с много хора не Ви попречи да присъствате — самата аз не понасям тълпата и ще поканя само най-близките си приятели да се срещнат с Вас…“

Това не беше писмо, което би могло да направи добро впечатление на мистър Норел. Той го прочете много набързо, захвърли го с отвращение и се върна към книгата си. Скоро след това дойде Чайлдърмас и се зае със сутрешните си задължения. Прегледа писмото на мисис Гоудсдан и попита какъв отговор възнамерява да даде мистър Норел.

— Отказ — каза мистър Норел.

— Наистина ли? А да напиша ли, че имате друг ангажимент? — попита Чайлдърмас.

— Разбира се, ако желаеш — отвърна господарят му.

— А имате ли друг ангажимент? — поинтересува се секретарят.

— Не — каза мистър Норел.

— А-ха! — възкликна Чайлдърмас. — Тогава може би отказвате поканата заради изобилието от ангажименти през другите дни? Страхувате се, че ще бъдете твърде уморен?

— Нямам ангажименти. Отлично знаеш, че нямам — мистър Норел чете минута-две, след което промърмори (очевидно по повод книгата): — Още ли си тук?

— Още съм тук — отвърна Чайлдърмас.

— Добре тогава — каза мистър Норел, — какво има? Какъв е проблемът?

— Мислех, че сте дошли в Лондон, за да покажете на хората как изглежда един съвременен магьосник. Няма да го постигнете скоро, ако през цялото време си стоите у дома.

Мистър Норел не каза нищо. Взе писмото и го погледна.

— Дролайт — каза той накрая. — Какво има предвид тази дама? Не познавам човек с такова име.

— Не знам какво има предвид дамата — отвърна Чайлдърмас, — но знам едно: в настоящия момент малко любезност няма да ви навреди.

В осем вечерта — уречения час за приема на мисис Гоудсдан — мистър Норел седеше във файтона си, облечен в най-хубавото си сиво палто, и се чудеше кой ли е този Дролайт, скъпият приятел на мисис Гоудсдан, когато изведнъж осъзна, че файтонът е спрял. Погледна през прозореца и видя голямо стълпотворение от хора, файтони и коне, осветено от уличните фенери. Като си каза, че лондонските улици са истински лабиринт, той съвсем логично предположи, че файтонджията и слугата са объркали пътя, затова затропа с бастуна си по покрива на файтона и извика:

— Дейви! Лукас! Не чухте ли, че казах „Манчестър Стрийт“? Защо не проверихте къде е, преди да тръгнете?

Лукас, който седеше на капрата, се провикна, че вече са пристигнали на „Манчестър Стрийт“, но трябва да изчакат реда си, защото има дълга върволица от файтони пред къщата.

— Пред коя къща? — попита мистър Норел.

— Пред къщата, където отиваме — отвърна Лукас.

— Не, не! Грешите! — възкликна мистър Норел. — Това ще бъде малко събиране.

Но когато пристигна в дома на мисис Гоудсдан, той мигом се намери заобиколен от стотина или повече най-близки нейни приятели. В салона и залата за приеми беше пълно с хора и продължаваха да пристигат още и още. Мистър Норел беше напълно зашеметен, макар че какво толкова чудно имаше? Това бе модно лондонско събиране, което по нищо не се отличаваше от всяко друго в поне пет заможни къщи във всеки ден от седмицата.

А как може да се опише едно лондонско събиране? Свещи в кристални полилеи, разположени из цялата къща в главозамайващо изобилие, изящни огледала, които утрояват и учетворяват светлината така, че нощта става по-светла от ден, пъстри парникови плодове, наредени в стройни пирамиди върху маси с бели покривки, божествени създания, отрупани с искрящи бижута, обикалящи от стая в стая по двойки, уловени за ръце и будещи възхищение у всички, които ги гледат. Но жегата е нетърпима, напрежението и шумът не й отстъпват, няма къде да се седне и почти няма къде да се застане. Може да ви се случи да зърнете най-близкия си приятел в другия край на стаята, да искате да споделите с него безброй неща — но как, за Бога, ще стигнете до него? Ако щастието ви се усмихне, може би ще го откриете по-късно в навалицата и ще му стиснете ръка, докато тълпата зад вас напира. В обкръжението на блъскащи се, разгорещени непознати възможността за провеждане на разумен разговор е същата, каквато би била в африканска пустиня. Единственото ви желание е да опазите любимата си рокля цяла във въодушевената тълпа. Всички се оплакват от горещината и задуха. Всички твърдят, че е абсолютно непоносимо. Но ако това е единственото оплакване на гостите, какво да кажем за мъките на онези, които не са поканени? Нашите страдания са несравними с техните! И на другия ден всички ще казваме, че вечерта е била много приятна.

Случи се така, че мистър Норел пристигна едновременно с някаква много възрастна дама. Макар да беше дребна и отблъскваща на вид, тя явно бе важна личност (цялата беше отрупана с диаманти). Слугите се скупчиха около нея и мистър Норел влезе в къщата незабелязан от когото и да било. Той се озова в стая, пълна с хора, където намери купа с пунш върху малка маса. Докато пиеше от пунша, си спомни, че не се е представил на никого и следователно никой не знае, че е пристигнал. Озадачен, мистър Норел не знаеше как да постъпи. Гостите около него бяха заети да поздравяват приятелите си, а мисълта да отиде при някого от слугите и да се представи не му допадаше — надутите им физиономии и чувството им за неоспоримо превъзходство го изнервяха. Колко жалко, че на приема нямаше бивши членове на Обществото на магьосниците от Йорк, за да го видят как безпомощно и смутено се озърта — това със сигурност би ги развеселило неимоверно. Но така е с всички ни. В позната обстановка маниерите ни са безгрижни и непринудени, но отидем ли на място, където не познаваме никого и никой не ни познава — о, Боже! Колко неудобно започваме да се чувстваме!

Мистър Норел обикаляше от стая в стая с едничкото желание да си тръгне, когато замръзна на място, дочул името си, последвано от странни думи: „…твърди, че никога не го е виждал без тайнствената му тъмносиня роба, украсена с магически символи! Но Дролайт, който много добре познава този Норел, казва, че…“

Шумът в стаята бе непоносим и беше цяло чудо, че мистър Норел изобщо чу нещо. Думите бяха изречени от млада дама и той бързо се огледа наоколо, за да я види, но напразно. Започна да се пита какво друго говорят за него.

Забеляза, че до него стоят дама и господин. Тя беше доста невзрачна, чувствителна наглед жена на четиридесет-петдесет години, но той бе от типа мъже, каквито не се срещат често в Йоркшир. Беше по-скоро нисък, облечен много грижливо в хубаво черно сако и снежнобяла ленена риза. Малки очила със сребърни рамки висяха на черен кадифен шнур на врата му. Чертите му бяха много правилни и приятни, имаше къса тъмна коса, а кожата му бе много чиста и бяла, като се изключи едва забележимата руменина на бузите. Но най-забележителни бяха очите му: големи, с хубава форма, тъмни и толкова блестящи, че изглеждаха почти течни. Те бяха оградени от много дълги и тъмни мигли. У него имаше множество дребни признаци на женственост, придобити от самия него, но очите и миглите бяха единственото женствено нещо, което природата му бе дала.

Мистър Норел се заслуша в разговора им, за да разбере дали говорят за него.

— …съветът, който дадох на лейди Дънкомб за дъщеря й — каза ниският мъж. — Лейди Дънкомб й е намерила забележителен съпруг, джентълмен с деветстотин лири годишно! Но глупавото момиче се е влюбило в беден капитан на драгуните и горката лейди Дънкомб не е на себе си. „О, госпожо! — възкликнах аз в мига, в който чух за това. — Не се тревожете! Оставете всичко на мен. Както знаете, аз не съм изключителен гений, но необичайните ми заложби са точно в тази област.“ О, мадам! Ще се разсмеете, като научите как подходих към въпроса! Осмелявам се да твърдя, че никой на света не би измислил по-смехотворен план! Заведох мис Сюзън при Грей на „Бонд Стрийт“ и заедно прекарахме много приятна сутрин в разглеждане на огърлици и обеци. Тя е прекарала по-голямата част от живота си в Дербишир и не е свикнала да вижда истински хубави бижута. Не мисля, че дотогава изобщо се е замисляла за тези неща. После лейди Дънкомб и аз й намекнахме веднъж-дваж, че ако се омъжи за капитан Хърст, тя няма да бъде в състояние да прави такива хубави покупки, но ако се омъжи за мистър Уотс, ще може да избира сред най-доброто. След това си направих труда да се срещна с капитан Хърст и го убедих да ме придружи до „Будълс“, където — няма да ви лъжа, госпожо, — се играе на комар! — ниският мъж се изкиска. — Заех му малко пари да опита късмета си: нали разбирате, парите не са мои. Лейди Дънкомб ми ги даде за тази цел. Отидохме три-четири пъти и за забележително кратко време дълговете на капитана станаха… е, госпожо, не виждам как изобщо някога ще успее да се разплати! Лейди Дънкомб и аз му обяснихме, че едно е млада жена да се омъжи за човек със скромен доход, но съвсем друго е да се омъжи за човек с големи дългове. Отначало той не желаеше да ни слуша. Започна да си служи с — как да кажа? — някои военни изрази. Но накрая се видя принуден да признае правотата ни.

Мистър Норел видя как чувствителната наглед дама на около четиридесет или петдесет изгледа ниския мъж с неудоволствие. После се поклони съвсем леко и хладно и без да каже дума, се смеси с тълпата. Ниският мъж се обърна и тутакси намери приятел.

След това вниманието на мистър Норел бе привлечено от изключително красива млада дама в сребристобяла рокля. С нея говореше висок хубав мъж и тя много сърцато се смееше на всяка негова дума.

— …ами ако под основите на къщата намери два дракона — единият червен, другият бял, — вкопчени във вечна битка и символизиращи бъдещото унищожение на мистър Гоудсдан? Предполагам — небрежно отбеляза мъжът, — че няма да имате нищо против.

Жената се разсмя още по-весело отпреди и в следващия миг мистър Норел с изненада чу някой да се обръща към нея с „мисис Гоудсдан“.

След като помисли малко, мистър Норел си каза, че би могъл да я заговори, но тя вече беше изчезнала. От шума и гледката на толкова хора накуп започна да му прилошава и той реши кротко да се оттегли, но точно в този момент тълпата пред вратата стана направо непробиваема и мистър Норел попадна в потока от хора, който го отнесе в друг край на стаята. Той се завъртя като сухо листо, паднало в дъждовен улей; при една от тези обиколки на стаята мистър Норел забеляза тихо кътче край прозорец. Висок параван от украсен с резба абанос със седефени инкрустации закриваше — ах, каква благодат! — шкаф с книги. Мистър Норел се пъхна зад паравана, извади „Пълни разкрития за Откровението на св. Йоана“ от Джон Нейпиър и започна да чете.

Не след дълго той вдигна поглед от книгата и видя високия хубав мъж, който по-рано говореше с мисис Гоудсдан, и ниския тъмнокос господин, положил толкова усилия да разруши брачните надежди на капитан Хърст. Двамата енергично разговаряха, но натискът на тълпата около тях беше толкова голям, че без да се церемони, високият мъж грабна ниския си събеседник за ръкава и го издърпа зад паравана в ъгъла, където стоеше мистър Норел.

— Той не е тук — каза високият, като с всяка дума бодваше с показалец рамото на другия господин. — Къде са ожесточено искрящите очи, които ни обещахте? Къде е трансът, който никой не може да обясни? Има ли омагьосани тук? Не мисля. Вие го повикахте като дух от дълбините, а той не дойде.

— Тази сутрин бях с него — заоправдава се ниският мъж. — Разказа ми за чудната магия, която опитва напоследък, и обеща, че ще дойде.

— Минава полунощ. Вече няма да дойде — каза високият господин и се усмихна с вид на превъзходство. — Признайте, че не го познавате.

Ниският мъж му отвърна с усмивка, която по нищо не отстъпваше на първата (тези господа като че ли се дуелираха с усмивки), и каза:

— Никой в Лондон не го познава по-добре от мен. Трябва да призная, че съм малко — съвсем малко — разочарован.

— Ха! — възкликна високият мъж. — Всеобщото мнение тук е, че сме най-безцеремонно излъгани. Дойдохме в очакване да видим нещо невероятно, а вместо това бяхме принудени сами да се грижим за забавлението си — погледът му случайно падна върху мистър Норел и той добави: — Онзи джентълмен там чете книга.

Ниският господин се обърна и неволно удари лакътя си в „Пълни разкрития за Откровението на св. Йоана“. Той изгледа с укор мистър Норел за това, че на такова тясно място е разгърнал толкова голяма книга.

— Казах, че съм разочарован — заговори господинът, — Но съвсем не съм изненадан. Вие не го познавате така, както го познавам аз. О! Уверявам ви, че той има ясно съзнание за високото си положение. В това няма равен. Човек, който купува къща на „Хановер Скуеър“, знае как се правят нещата. О, да! Купил е къща на „Хановер Скуеър“! Не сте чули за това, предполагам? Той е богат като евреин. Имал стар чичо на име Хейторнтуейт, който след смъртта си му оставил куп пари. Освен това притежава хубава къща и обширни земи в абатството Хъртфю в Йоркшир.

— Ха! — сухо възкликна високият мъж. — Какъв щастливец. Богати стари чичовци, които умират, се срещат крайно рядко.

— Да, наистина! — отвърна ниският. Едни приятели, семейство Грифин, имат изключително богат стар чичо, на когото години наред оказват всевъзможни почести, но макар че още преди време беше столетник, той така и не е умрял и като че ли възнамерява да живее вечно, само за да ги дразни, докато всички от семейство Грифин остаряват и умират един след друг в горчиво разочарование. И все пак не се съмнявам, че вие, драги ми Ласелс, няма защо да се занимавате с подобни докачливи старци — вашето състояние е доста прилично, нали?

Високият господин предпочете да пренебрегне тази проява на дръзко любопитство и вместо това хладнокръвно отбеляза:

— Струва ми се, че този джентълмен желае да говори с вас. Въпросният джентълмен беше мистър Норел, който, поразен от факта, че състоянието му се обсъжда така безцеремонно, от няколко минути чакаше да получи възможността да говори.

— Моля да ме извините — каза той.

— Да? — рязко попита ниският мъж.

— Аз съм мистър Норел.

Високият и ниският джентълмен го изгледаха много дръзко. След известно мълчание ниският, на лицето на който отначало се изписа обида, последвана от недоумение и накрая от стъписване, помоли мистър Норел да повтори името си.

Мистър Норел изпълни молбата му и ниският господин каза:

— Извинете ме, но… тоест… Надявам се, че ще ме извините за любопитството, но има ли в дома ви на „Хановер Скуеър“ човек, който се облича в черно, с изпито лице, изкривено като корен на дърво?

Мистър Норел помисли малко и отговори:

— Чайлдърмас. Сигурно имате предвид Чайлдърмас.

— О, Чайлдърмас! — възкликна ниският джентълмен, сякаш изведнъж всичко му стана ясно. — Да, разбира се! Колко глупаво от моя страна! Та това е Чайлдърмас! О, мистър Норел! Нямам думи да изразя удоволствието от запознанството си с вас. Моето име, сър, е Дролайт.

— Познавате ли Чайлдърмас? — попита мистър Норел озадачен.

— Аз… — мистър Дролайт направи пауза. — Видях човека, когото ви описах, да излиза от дома ви и… О, мистър Норел! Показах се като пълен невежа! Взех го за вас! Дано не сте се засегнали, сър! Защото сега, когато сте пред мен, ясно виждам, че докато той има дивия романтичен вид, който е прието да се свързва с магьосниците, вие имате замисления вид на учен. Ласелс нали мистър Норел има сериозния и важен вид на учен?

Високият мъж отвърна без особен ентусиазъм, че предполага, че е така.

— Мистър Норел, приятелят ми мистър Ласелс — каза Дролайт. Мистър Ласелс кимна почти незабележимо.

— О, мистър Норел! — възкликна мистър Дролайт. — Не можете да си представите какво вълнение изпитах снощи, докато се чудех дали ще дойдете или не! В седем часа безпокойството ми нарасна до такава степен, че не можах да се сдържа! Отидох в гостилницата на „Гласхаус Стрийт“ специално за да попитам Дейви и Лукас какво мислят за това! Дейви беше убеден, че няма да дойдете, което ме хвърли, както можете да си представите, в крайно отчаяние!

— Дейви и Лукас? — попита мистър Норел, силно изненадан (както може би помните, това бяха имената на файтонджията и слугата му).

— О, да! — отвърна мистър Дролайт. — Гостилницата на „Гласхаус Стрийт“ е мястото, където Дейви и Лукас понякога ходят да обядват, както, смея да предположа, знаете.

Той прекъсна потока си от думи, точно колкото мистър Норел да промърмори, че не е знаел това.

— Аз разказвам най-подробно за изключителните ви способности на всичките си приятели и познати — продължи мистър Дролайт. — Аз съм вашият Йоан Кръстител, сър, подготвям почвата за вас! И без всякакво колебание твърдях, че вие и аз сме големи приятели, защото от самото начало имах предчувствието, драги ми мистър Норел, че ще станем такива, и както виждате, съм бил съвсем прав, защото ето ни сега двамата, увлечени в приятен разговор!

5
ДРОЛАЙТ

Пролетта-есента на 1807 година

НА ДРУГАТА СУТРИН секретарят на мистър Норел Чайлдърмас беше повикан да се срещне с господаря си по време на закуската му. Той завари мистър Норел пребледнял и в състояние на нервна превъзбуденост.

— Какво се е случило? — попита Чайлдърмас.

— О! — възкликна мистър Норел и вдигна глава. — Как се осмеляваш да ме питаш! Ти, който си пренебрегнал задълженията си дотам, че всеки негодник може преспокойно да наблюдава къщата ми и да разпитва слугите ми! За какво те държа тук, искам да знам, ако не можеш да ме защитиш от подобно нахалство?

Чайлдърмас сви рамене.

— Предполагам, че говорите за Дролайт.

Кратко, стъписано мълчание.

— Знаел си за това? — кресна мистър Норел. — Всемогъщи Боже! Какво си мислеше, човече? Самият ти си казвал стотици пъти, че ако искам да си осигуря спокойствие, слугите ми не трябва да клюкарстват!

— О, разбира се — каза Чайлдърмас. — Но аз силно се опасявам, сър, че ще трябва да се откажете от някои свои навици. Уединението и отшелничеството са подходящи за Йоркшир, но ние вече не сме в Йоркшир.

— Да, да! — гневно отсече мистър Норел. — Знам, че не сме в Йоркшир. Но не там е въпросът. Въпросът е: какво иска този Дролайт?

— Привилегията да бъде първият джентълмен в Лондон, запознал се с магьосник. Нищо повече.

Но мистър Норел не можеше да се отърси от страховете си. Той нервно потриваше жълтеникавите си ръце и мяташе уплашени погледи по тъмните ъгли на стаята, сякаш очакваше там да се крият други като Дролайт, които го шпионират.

— Не ми приличаше на учен с тези дрехи — каза той, — но това нищо не означава. Не носеше пръстени за сила или принадлежност и все пак…

— Не ви разбирам — намеси се Чайлдърмас. — Говорете направо.

— Мислите ли, че самият той не притежава някои способности? — попита мистър Норел. — Или може би има приятели, които ми завиждат за успеха? Кои са съдружниците му? Какво образование има?

Устните на Чайлдърмас се разтеглиха в широка усмивка, която зае от край до край едната половина на лицето му.

— О! Вие сте си въобразили, че той е слуга на магьосник. Е, сър, нищо подобно. Можете да разчитате на мен за това. Тъй като съвсем не пренебрегвам интересите ви, след като получихме писмото от мисис Гоудсдан, аз разпитах за господина — точно толкова, смея да твърдя, колкото и той за вас. Не знам какъв трябва да е този магьосник, който би ползвал услугите на такава личност. А и ако наистина съществуваше друг магьосник, вие отдавна щяхте да научите за това — не е ли така? — и да намерите начин да го разделите с книгите, които притежава, за да сложите край на заниманията му. Правили сте го и преди, както знаете.

— Значи според вас Дролайт не е опасен?

Чайлдърмас повдигна вежди и се усмихна с кривата си усмивка.

— Напротив — каза той.

— А! — възкликна мистър Норел. — Знаех си! Е, тогава със сигурност трябва да го отбягвам.

— Защо? — попита Чайлдърмас. — Не съм казал подобно нещо. Нали току-що ви обясних, че не представлява заплаха за вас? Какво ви засяга, че е лош човек? Послушайте съвета ми, сър, възползвайте се от възможността, която ви се предоставя.

След това Чайлдърмас разказа на мистър Норел какво е научил за Дролайт: че принадлежи към определен тип джентълмени, които се срещат само в Лондон и чието основно занимание е да носят скъпи модни дрехи; че тези господа прекарват живота си в невъзмутимо безделие, игра на комар и прекомерно пиене, почивки от по няколко месеца в Брайтън и други модни курорти; че през последните години този тип джентълмени е постигнал съвършенство в лицето на Кристофър Дролайт и че дори най-близките му приятели признават, че той не притежава и едно добро качество[1].

Въпреки ахкането и тюхкането при всяко ново разкритие този разговор несъмнено се отрази добре на мистър Норел. След десет минути, когато Лукас влезе в стаята с кана горещ шоколад, господарят му спокойно похапваше препечени филийки с конфитюр и изглеждаше коренно различен от неспокойния уплашен човек, какъвто беше по-рано сутринта.

На вратата натрапчиво се почука и Лукас отиде да отвори. След малко се чуха тихи стъпки по стълбите, слугата се появи отново и обяви:

— Мистър Дролайт!

— Ах, мистър Норел! Как сте, сър?

Мистър Дролайт влезе в стаята. Беше с тъмносиньо палто и размахваше абаносов бастун със сребърна дръжка. По всичко личеше, че е в отлично настроение, кланяше се, усмихваше се и крачеше напред-назад така енергично, че след пет минути едва ли имаше и един инч от килима, на който той да не е стъпил, и една маса или стол, до които да не се е докоснал, и едно огледало, в което да не се е огледал, и една картина, пред която да не се е спрял и усмихнал.

Макар вече да знаеше, че гостът му не е нито велик магьосник, нито слуга на велик магьосник, мистър Норел все още не беше склонен да последва съвета на Чайлдърмас. Поканата му към мистър Дролайт да седне с него на масата и да пийне чаша шоколад бе съвсем хладна. Но намусеното мълчание и неприветливите погледи не оказаха никакво въздействие на мистър Дролайт, защото той запълваше мълчанието с бърборене и бе твърде привикнал към неприветливи погледи, за да им обръща внимание.

— Ще се съгласите ли с мен, сър, че вчерашният прием беше повече от очарователен? Макар че, ако позволите да отбележа, според мен бяхте съвсем прав да си тръгнете толкова рано. След това аз обиколих гостите и казах на всички, че джентълменът, когото са видели току-що да излиза от стаята, е самият мистър Норел! О, повярвайте ми, сър, тръгването ви не остана незабелязано. Многоуважаемият мистър Машъм беше убеден, че е зърнал крайчеца на благородното ви рамо, лейди Баркли каза, че като че ли е видяла една сива къдрица от достолепната ви перука, а мис Фискертън беше крайно развълнувана при мисълта, че може би е мярнала за миг върха на почитаемия ви нос! Малкото, което видяха от вас, сър, ги накара да копнеят за повече. Те жадуват да видят човека от главата до петите!

— Хм — отбеляза мистър Норел с известно задоволство.

Уверенията на мистър Дролайт, че дамите и господата на приема у мисис Гоудсдан са останали очаровани от мистър Норел, донякъде разсеяха предубежденията на домакина към госта му. По думите на мистър Дролайт компанията на мистър Норел е като подправка: и най-малката щипка от нея може да подобри вкуса на цялото ястие. Мистър Дролайт се държа така приятно, че мистър Норел стана значително по-общителен.

— И на какво щастливо стечение на обстоятелствата, сър — поинтересува се мистър Дролайт, — дължим удоволствието от присъствието ви тук? Какво ви води в Лондон?

— Дойдох в Лондон, за да допринеса за благото на съвременната магия. Аз, сър, възнамерявам да възродя магията в Англия — важно отвърна мистър Норел. — Имам какво да кажа на великите мъже на нашето време. Съществуват много начини, по които бих могъл да им бъда полезен.

Мистър Дролайт учтиво промърмори, че не се съмнява в това.

— Ще ви кажа, сър — продължи мистър Норел, — че на драго сърце бих отстъпил тази тежка задача на друг магьосник — той въздъхна и си придаде толкова благороден вид, колкото дребните му остри черти позволяваха. Невероятно как човек като мистър Норел — човекът, провалил бъдещето на толкова много свои събратя магьосници — успяваше да убеди себе си, че би се радвал да отстъпи цялата слава на професията си на някого от тях, но като казваше това, мистър Норел несъмнено си вярваше.

Мистър Дролайт замърмори съчувствено. Той беше убеден, че домакинът му е прекалено скромен. Мистър Дролайт не би предположил и за миг, че има друг човек, по-подходящ от мистър Норел за задачата да възроди магията в Англия.

— Но аз имам един недостатък, сър — призна мистър Норел.

Мистър Дролайт се изненада от това.

— Не познавам света, сър. Знам, че не го познавам. Като всеки учен аз обичам тишината и усамотението. Да седя в стая, пълна с непознати, и да прекарвам часове наред в празни приказки за мен е истинско мъчение, но мисля, че често ще ми се налага да правя подобни неща. Чайлдърмас ме уверява, че ще бъде така.

Мистър Норел погледна Дролайт в очакване, сякаш се надяваше гостът да възрази.

— А-ха! — мистър Дролайт се замисли за момент. — Ето защо толкова се радвам, че вие и аз станахме приятели! Аз нямам претенциите да бъда учен, сър, не знам почти нищо за магьосниците и магията и бих казал от време на време може да намирате компанията ми за досадна, но трябва да пренебрегнете всички дребни неудобства от този род в името на голямата помощ, която бих могъл да ви окажа, като ви развеждам и ви срещам с хора. О, мистър Норел, сър! Не можете да си представите колко полезен мога да ви бъда!

Мистър Норел отказа да придружи още начаса мистър Дролайт до всички места, които според Дролайт бяха особено приятни, и да се срещне с всички онези хора, чието приятелство според Дролайт би внесло нова радост в съществуванието на мистър Норел, но се съгласи същия ден да отиде с него на вечеря у лейди Роутънстал на „Бедфорд Скуеър“.

Мистър Норел намери вечерята за по-малко изтощителна, отколкото очакваше, и затова прие да се срещне с Дролайт на другия ден в дома на мистър Плъмтрий. С помощта на мистър Дролайт той се появяваше в обществото с по-голяма увереност отпреди. Ангажиментите му станаха многобройни: мистър Норел беше зает от единадесет сутринта до след полунощ. Той ходеше на сутрешни посещения, обядваше във всички домове в града, появяваше се на приеми, балове и концерти на италианска музика, срещаше се с барони, графове, графини и високопоставени персони, виждаха го да се разхожда по „Бонд Стрийт“ под ръка с мистър Дролайт, обикаляше с файтон из Хайд парк в компанията на Дролайт и неговия близък приятел Ласелс.

В дните, когато мистър Норел не се хранеше навън, Дролайт обядваше на „Хановер Скуеър“, при това, както домакинът предполагаше, с голямо удоволствие, защото Чайлдърмас му беше съобщил, че Дролайт няма почти никакви пари. Чайлдърмас казваше, че мистър Дролайт живее от хитрини и дългове и че никой от високопоставените му приятели не го е посещавал у дома, защото домът му се намира над една обущарница на „Литъл Райдър Стрийт“.

Като всеки нов дом къщата на „Хановер Скуеър“, която отначало изглеждаше съвършена, скоро започна да се нуждае от всевъзможни подобрения. Естествено, мистър Норел беше нетърпелив ремонтът да приключи колкото може по-скоро, но когато сподели с Дролайт, че лондонските работници са невероятно мудни, гостът му се възползва от възможността да прегледа всички планове за цветове, тапети, килими, мебели и украса и намери недостатъци навсякъде. Двамата спориха около четвърт час, след което Дролайт поръча да приготвят файтона на мистър Норел и нареди на Дейви да ги закара право в магазина на мистър Акерман на улица „Странд“. Там Дролайт показа на мистър Норел книга, в която имаше картина от Рептън на празна старомодна гостна, където на стената висеше портрет на старец с каменно лице от епохата на кралица Елизабет и празни кресла, зейнали невзрачно като гости на прием, открили, че няма за какво да си говорят. Но на следващата страница — ах! Каква промяна бе настъпила благодарение на изкуствата на мебелирането, драпирането и тапицирането! Това беше картина на същата гостна, с нови мебели и украса, подобрена до неузнаваемост! В красивата нова стая бяха влезли десетина модно облечени дами и господа, привлечени от възможността да отпочинат, удобно разположени в елегантни пози по столовете или излезли в зимната градина, изникнала като по чудо отвън пред френските прозорци. Поуката, както обясни Дролайт, е, че ако мистър Норел се надява да спечели приятели за каузата на английската магия, ще трябва да направи повече френски прозорци в къщата си.

Под ръководството на Дролайт мистър Норел се научи да отдава предпочитание на живописното наситено червено пред достопочтеното убито зелено от своята младост. За интересите на английската магия естествените материали в къщата на мистър Норел бяха покрити с боя и лак и направени да изглеждат такива, каквито не са — като актьори на сцена. Гипсът бе боядисан така, че да прилича на дърво, а дървото беше боядисано така, че да изглежда като друг вид дърво. Когато стигнаха до трапезарията, доверието на мистър Норел във вкуса на Дролайт бе толкова голямо, че последният беше изпратен да избере съдовете и приборите за хранене, без да се искат съвети от никого другиго.

— Няма да съжалявате, сър! — възкликна Дролайт. — Преди три седмици избирах прибори за херцогиня Б… и още щом ги видя, тя заяви, че никога през живота си не е виждала нещо толкова очарователно!

В една ясна майска сутрин мистър Норел седеше в кабинет на „Уимпоул Стрийт“ у някоя си мисис Литълуърт. Сред присъстващите бяха мистър Дролайт и мистър Ласелс. Мистър Ласелс обожаваше компанията на мистър Норел — всъщност в това отношение той отстъпваше само на Дролайт, — но причините му да ухажва мистър Норел бяха коренно различни. Ласелс беше хитър, циничен човек, който смяташе за абсолютно нелепо образован джентълмен на преклонна възраст да вярва, че може да прави магии. В резултат на това той с голямо удоволствие задаваше на мистър Норел въпроси за магия при всеки удобен случай, за да се забавлява с отговорите му.

— Харесва ли ви Лондон, сър? — попита Ласелс.

— Ни най-малко — отговори мистър Норел.

— Много съжалявам за това — каза Ласелс. — Не намерихте ли събратя магьосници, с които да разговаряте?

Мистър Норел се намръщи и отвърна, че не вярва в Лондон да има магьосници, а дори да има, той не ги е открил.

— О, сър! — възкликна мистър Дролайт. — Тук грешите! Сведенията ви са крайно неточни! В Лондон има магьосници — о, поне четиридесет. Ласелс, не сте ли съгласен, че в Лондон имаме стотици магьосници? Можете да ги срещнете буквално на всеки ъгъл. Мистър Ласелс и аз с удоволствие ще ви срещнем с тях. Те имат нещо като крал, когото наричат Винкулус — висок, опърпан човек с вид на плашило, държи малка будка точно срещу „Сейнт Кристофър Ле Стокс“, цялата опръскана с кал, с мръсна жълта завеска, и ако му дадете едно пени, ще предскаже бъдещето ви.

— Винкулус предсказва само нещастия — каза през смях Ласелс. — Досега ми е обещал удавяне, лудост, опожаряване на цялото ми имущество и родна дъщеря, която след години ще ми нанесе голяма вреда от злоба.

— Аз бих се радвал да ви заведа, сър — предложи Дролайт на мистър Норел. — Обожавам Винкулус.

— Ако отидете, внимавайте, сър — намеси се мисис Литълуърт. — Някои от тези хора могат така да ви наплашат! Семейство Крукшанк довели един магьосник — много мръсен и окъсан човек — в дома си, за да покаже някои номера на приятелите им, но когато пристигнал, той не успял да направи нищо и те не му платили. Човекът се разгневил и се заклел да превърне бебето в пепел, и тогава настанал голям смут, защото не могли да намерят бебето, макар че в камината нямало нова пепел, само старата. Претърсили къщата от горе до долу, мисис Крукшанк била ни жива, ни умряла от тревога и изпратили да повикат лекар — и тогава на вратата се появила дойката с бебето: оказало се, че тя го завела на „Джеймс Стрийт“, за да го покаже на майка си.

Въпреки тези любопитни сведения мистър Норел отхвърли любезното предложение на Дролайт да го заведе в жълтата будка на Винкулус.

— А какво е мнението ви за Краля Гарван, мистър Норел? — попита мисис Литълуърт заинтригувана.

— Нямам мнение. Той е човек, за когото никога не мисля.

— Наистина ли? — попита мистър Ласелс. — Извинете ме, мистър Норел, но това е доста неочаквано изявление. Досега не съм срещал магьосник, който да не твърди, че Черният крал е най-великият от всички — магьосникът пар екселанс! Човек, способен, ако пожелае, да изтръгне Мерлин от дървото, да завърти стареца на главата му и да го върне обратно вътре[2].

Мистър Норел не каза нищо.

— Но, разбира се — продължи мистър Ласелс, — никой от Ауреатите не може да се мери с него, нали? Кралства във всички светове, съществували някога[3]. Армия от рицари — хора и феи, които му служат вярно. Вълшебни ходещи дървета. Да не говорим за дълголетието му — тристагодишно царуване, а както се говори, накрая все още е бил млад, поне на външен вид.

Мистър Норел не каза нищо.

— Но може би вие смятате, че тези истории са измислици? Често съм чувал да казват, че Кралят Гарван изобщо не е съществувал, че не е бил един-единствен човек, а дълга поредица от магьосници, които много си приличали. Може би и вие мислите така?

По всичко личеше, че мистър Норел предпочита да запази мълчание, но въпросът на мистър Ласелс беше толкова директен, че го принуждаваше да отговори.

— Не — каза накрая Норел, — аз съм съвсем убеден, че е съществувал. Но не мога да не смятам, че влиянието му върху английската магия е само пагубно. Магиите, които е правил, са крайно опасни и нищо не би могло да ме зарадва повече от това да бъде напълно забравен, както заслужава.

— А какво ще кажете за слугите си феи, сър? — попита мистър Ласелс. — Само вие ли можете да ги виждате? Невидими ли са за другите хора?

Мистър Норел подсмръкна и каза, че няма такива слуги.

— Как така нямате? — възкликна една дама в яркорозова рокля, силно изненадана.

— Много мъдро, мистър Норел — отбеляза мистър Ласелс. — Делото Тъбс срещу Стархаус би трябвало да служи като предупреждение за всички магьосници[4].

Един човек от Нотингамшир на име Тъбс много искал да види фея и от постоянно мислене за феи и четене на всевъзможни книги за тях той си втълпил, че файтонджията му е фея.

Файтонджията (чието име било Джак Стархаус) бил тъмнокос, висок и много неразговорлив, поради което останалите слуги го гледали с подозрение и го смятали за надменен. Той отскоро бил в дома на мистър Тъбс; казвал, че преди е работил за старец на име Брауни в градчето Колдмикълхил някъде на север. Файтонджията имал чудна дарба: можел да накара всяко животно да го обича. Когато държал юздите, конете винаги много го слушали и никога не се отклонявали от пътя; той умеел да дресира котки така, както жителите на Нотингамшир не били виждали досега. Стархаус им говорел шепнешком и щом го чуели, всички котки заставали неподвижно с леко учудени физиономии, сякаш никога не били чували, нито щели да чуят по-разумни думи през живота си. Освен това той можел да ги накара да танцуват. Котките в дома на мистър Тъбс били по-важни и достолепни от всички други, но Джак Стархаус ги карал да се впускат в лудешки танци, да подскачат на задните си крака и да се мятат насам-натам. Той постигал това със странни въздишки, подсвирквания и съскания. Един от слугите казал, че ако котките изобщо стават за нещо — което не е така, — то поне от тези занимания е редно да има някаква полза. Но чудната дарба на Стархаус била безполезна: тя дори не забавлявала слугите, а само ги карала да се чувстват неловко.

Дали по тази причина, или защото хубавото му лице с малко раздалечени очи карало мистър Тъбс да го смята за фея — не знам, но господарят му започнал тайно да разпитва за файтонджията си.

Един ден мистър Тъбс повикал Стархаус в кабинета си. Казал му, че е разбрал, че мистър Брауни е много болен — бил е болен през цялото време, през което по собствените си думи Стархаус е работил за него — и от години не излиза от дома си. Затова мистър Тъбс бил любопитен да узнае за какво му е на такъв човек файтонджия. Известно време Джак Стархаус мълчал. После признал, че не е бил на служба при мистър Брауни, а е работил за съседно семейство. Трудил се усърдно, мястото било добро и той бил доволен, но другите слуги не го обичали — файтонджията не знаел защо, но това му се било случвало и преди. Една слугиня наговорила лъжи за него и го изгонили. Колкото до мистър Брауни, Стархаус го бил виждал само веднъж преди години. Казал, че много съжалява, че е излъгал мистър Тъбс, но не знаел как да постъпи.

Мистър Тъбс обяснил, че няма нужда Стархаус да си съчинява истории. Той знаел, че файтонджията е фея, и му казал да не се страхува, защото мистър Тъбс няма да го издаде; иска само да поговори с него за родното място и народа му. Отначало Стархаус изобщо не разбрал какво иска да каже мистър Тъбс, а когато най-после проумял, запротестирал, че е човек и англичанин, но напразно — господарят не му повярвал.

След това каквото и да правел Стархаус, където и да ходел, мистър Тъбс все го посрещал със стотици въпроси за феите и Феерия. На файтонджията така му дотегнало от това отношение (макар че мистър Тъбс винаги бил учтив и внимателен), че се видял принуден да напусне. След като останал без работа, в една бирария в Саутуел той срещнал човек, който го посъветвал да заведе дело срещу бившия си господар за очерняне на името си. В последвалия шумен процес Джак Стархаус станал първият човек, признат за такъв от английското законодателство.

Но този любопитен епизод завършил злополучно и за Тъбс, и за Стархаус. Тъбс бил наказан за безобидното си желание да види фея, като станал за смях пред всички. Негови злобни карикатури се появили по вестниците в Лондон, Нотингам, Дерби и Шефилд, а съседи, с които бил в най-добри и близки отношения от години, вече се правели, че не го познават. Колкото до Стархаус, той бързо установил, че никой не желае да наеме файтонджия, завел дело срещу господаря си, наложило му се да върши най-долна работа и скоро изпаднал в мизерия.

Делото Тъбс срещу Стархаус е интересно най-малкото защото служи като илюстрация на широко разпространеното вярване, че феите не са напълно изчезнали от Англия. Много англичани смятат, че ние сме заобиколени от феи навсякъде в ежедневието си. Едни от тях са невидими, а други се представят за християни и може в действителност да са сред нас. Учените от векове спорят по този въпрос, но все още не са стигнали до отговор.

— Мистър Тъбс не е магьосник — каза мистър Норел. — И никога не съм чувал да се представя за такъв. Но дори да беше най-великият магьосник в християнския свят, пак щеше да греши, като търси компанията на феите. По-коварен и по-враждебен на Англия народ не е съществувал на света. Имало е много магьосници, твърде мързеливи или глупави, за да изучават магията както подобава, които вместо това са насочвали всичките си усилия към това да се сдобият със слуга от народа на феите, а след като си намерят такъв слуга, са разчитали той да върши цялата им работа вместо тях. Английската история изобилства от такива хора и за моя радост някои от тях са получили заслуженото наказание. Вземете Блъдуърт[5].

Мистър Норел се запозна с много нови хора, но не запали чистия пламък на приятелството в нито едно сърце. Общо взето, лондонското общество остана разочаровано. Норел не правеше магии, не изричаше заклинания, не предсказваше нищо. Веднъж у мисис Гоудсдан го чуха да казва, че може би ще вали, но дори ако това беше предсказание, то се оказа погрешно, защото не заваля — всъщност не валя цялата следваща седмица. Той рядко изобщо говореше за магия, а когато го правеше, думите му приличаха на урок по история и никой не издържаше да го слуша. Рядко казваше добра дума за друг магьосник, с изключение на един-единствен път, когато похвали магьосника от миналия век Франсис Сътън-Гроув[6].

— Но, сър, аз мислех — отбеляза мистър Ласелс, — че Сътън-Гроув е непоносим. Винаги съм чувал, че De Generibus Artium изобщо не може да се чете.

— О! — възкликна мистър Норел. — Не знам доколко е занимателен за дамите и господата, но не мисля, че един сериозен учен може да даде ниска оценка на Сътън-Гроув. У Сътън-Гроув той ще открие първия опит за определяне на онези области от магията, които съвременните магьосници трябва да изучават, подредени в списъци и таблици. Разбира се, системата за класификация на Сътън-Гроув често е погрешна — може би това имате предвид, като казвате, че не може да се чете, — но аз не съм виждал нищо по-прегледно от тези списъци; ученият ще ги погледне и ще си каже „това го знам“ или „това все още ми предстои да изуча“, и така ще му се отвори работа за четири, може би пет години напред.

Историята за говорещите статуи в Катедралата на Йорк толкова се изтърка от преповтаряне, че хората започнаха да се чудят дали мистър Норел изобщо е правил друго през живота си, затова мистър Дролайт се видя принуден да съчини няколко нови случки.

— Но какво може да прави този магьосник, Дролайт? — попита мисис Гоудсдан една вечер в отсъствието на мистър Норел.

— О, мадам! — възкликна Дролайт. — Попитайте ме какво не може! Как! Ето, миналата зима в Йорк — който, както може би знаете, е родният град на мистър Норел — от север се надигнала такава буря, че вятърът съборил прането на всички в калта и снега, затова членовете на градската управа, които искали да спестят на жените труда да перат всичко наново, се обърнали към мистър Норел и той изпратил отряд от феи да изперат, и всички дупки по ризите, нощните шапчици и фустите на хората били закърпени, а всички оръфани подгъви били оправени и подшити, и всички казали, че никога през живота си не били виждали такава ослепителна белота!

Историята стана много популярна и за няколко седмици през това лято издигна мистър Норел в очите на обществото, така че когато заговореше за съвременната магия, повечето му слушатели предполагаха, че има предвид нещо от този род.

Но ако дамите и господата, с които мистър Норел се срещаше в салоните и гостните в Лондон, бяха разочаровани от него, той на свой ред беше разочарован от тях. Постоянно се оплакваше на мистър Дролайт от дръзките въпроси, които му задават, и казваше, че каузата на английската магия не е спечелила нищичко от часовете, прекарани в компанията на тези хора.

Една мрачна сряда в края на септември мистър Норел и мистър Дролайт седяха в библиотеката на „Хановер Скуеър“. Дролайт разказваше дълга история за това какво казал мистър Ф., за да обиди лорд С., и какво си помислила лейди Д., когато мистър Норел изведнъж го прекъсна:

— Ще ви бъда благодарен, мистър Дролайт, ако ми отговорите на следния важен въпрос: някой уведомил ли е херцога на Портланд за пристигането ми в Лондон?[7]

— Ах, сър! — възкликна Дролайт. — Само вие с вашия скромен нрав можете да се усъмните в това. Уверявам ви, че всички министри вече са чули за легендарния мистър Норел.

— Но ако е така — продължи мистър Норел, — защо Негово сиятелство не ми е изпратил нито ред? Не, започвам да мисля, че министрите дори не подозират за съществуването ми, затова, мистър Дролайт, ще ви бъда благодарен, ако ме уведомите за всички възможни връзки с правителството, които имате, и за всички хора, към които бих могъл да се обърна.

— С правителството ли, сър? — попита мистър Дролайт.

— Дойдох тук, за да бъда полезен — оплака се мистър Норел. — Надявах се вече да играя видна роля в борбата срещу французите.

— Ако се чувствате пренебрегнат, сър, аз дълбоко съжалявам за това! — възкликна Дролайт. — Но нямате основания, уверявам ви. Из целия град има дами и господа, нетърпеливи да видят някои дребни трикове или фокуси, които бихте могли да покажете след вечеря. Не се тревожете, че ще ни стреснете — нашите нерви са много здрави.

Мистър Норел не каза нищо.

— Е, добре, сър — продължи Дролайт с блага усмивка, разкриваща белите му зъби, и примирен поглед във влажните тъмни очи, — да не спорим. Аз много бих желал да ви услужа, но както виждате, това не е в моите възможности. Правителството има един кръг. Аз се движа в друг.

В действителност мистър Дролайт познаваше няколко господа на различни постове в правителството, които много биха се радвали да се запознаят с приятеля му и да чуят какво има да каже в замяна на обещание от страна на Дролайт да не разгласява едно-две любопитни неща за тях. Но истината беше, че мистър Дролайт не виждаше никаква изгода за себе си от това да запознае мистър Норел с въпросните господа, той предпочиташе да развежда приятеля си из салоните и гостните на Лондон, като се надяваше след време да го убеди да покаже някои номера, които приятелите на Дролайт копнееха да видят.

Мистър Норел бързо се зае да пише писма до господата от правителството. Той ги показваше на Дролайт, преди да ги изпрати по Чайлдърмас, но господата от правителството не отговаряха. Мистър Дролайт беше предупредил мистър Норел, че така и ще стане. Господата от правителството обикновено са много заети.

След около седмица мистър Дролайт бе поканен в един дом на „Сохо Скуеър“ да чуе известно италианско сопрано, наскоро пристигнало от Рим. Естествено, мистър Норел също беше поканен. Но когато пристигна, Дролайт не завари магьосника сред гостите. Ласелс стоеше облегнат до камината и разговаряше с някакъв джентълмен. Дролайт отиде при тях и попита приятеля си дали знае къде е мистър Норел.

— О, той отиде да посети сър Уолтър Поул — отвърна Ласелс. — Каза, че има важни сведения, които трябва незабавно да съобщи на херцога на Портланд. И избра да натовари сър Уолтър Поул със задачата да предаде съобщението.

— Херцогът на Портланд? — попита другият джентълмен. — Какво? Нима министрите са толкова отчаяни, че да се съветват с магьосници?

— Останали сте с погрешно впечатление — обясни мистър Ласелс усмихнат. — Идеята е изцяло на мистър Норел. Той възнамерява да предложи услугите си на правителството. Изглежда, че има план да победи французите с магия. Но ми се струва малко вероятно да убеди министрите да го изслушат. Французите са ги стиснали за гушите на континента, всички останали ги стискат за гушите в Парламента — съмнявам се да има по-затруднени господа от тях, както и по-заети, така че едва ли могат да обърнат внимание на чудатостите на някакъв джентълмен от Йоркшир.

Точно като герой от вълшебна приказка, мистър Норел откри, че открай време е притежавал силата да прави каквото пожелае. Дори магьосниците имат връзки и един ден мистър Норел си спомни за свой далечен роднина (по майчина линия), който някога му бе досадил неимоверно с това, че му беше написал писмо. За да предотврати следващи писма, мистър Норел му направи подарък в размер на осемстотин лири (каквото беше и желанието на роднината му по майчина линия), но за съжаление това не потисна нахалството на последния и той написа на мистър Норел второ писмо, в което обсипваше благодетеля си с похвали и благодарности и заявяваше: „…занапред ще считам себе си и приятелите си задължени към Вас и на следващите избори ще бъдем готови да гласуваме съобразно Вашите благородни желания, а ако след време се окаже, че мога да ви услужа по някакъв начин, Вашите заповеди ще бъдат чест и ще издигнат в очите на обществото Вашия покорен и предан слуга, Уендъл Маркуърти“.

До този момент мистър Норел нито веднъж не бе сметнал за необходимо да издигне мистър Маркуърти в очите на обществото, оказвайки му честта със своя заповед, но сега научи (благодарение на Чайлдърмас), че мистър Маркуърти е използвал парите, за да осигури служба за себе си и брат си в Източноиндийската компания. Двамата бяха заминали за Индия и след десет години се бяха върнали богати. Тъй като никога не бе получавал инструкции от първия си покровител мистър Норел за това как да гласува, Маркуърти бе решил да следва примера на мистър Бонел, началника си в Източноиндийската компания, окуражавайки всичките си приятели да правят същото. Така той бе станал много полезен на мистър Бонел, който на свой ред беше голям приятел на политика сър Уолтър Поул. В деловия свят на търговията и управлението един джентълмен дължи услуга на друг, а другият на свой ред дължи услуга на трети и така се образува цяла верига от обещания и задължения. В този случай веригата се простираше от мистър Норел до сър Уолтър Поул, а сега сър Уолтър Поул беше министър.

[1] Веднъж мистър Дролайт се озовал в една стая с дългокосместата бяла котка на лейди Бесбъро. Той бил облечен в безупречен черен костюм и затова силно се разтревожил, когато котката започнала да обикаля около него като че ли с намерението да седне в скута му. Мистър Дролайт издебнал удобен момент, когато никой не го наблюдава, взел котката, отворил прозореца и я изхвърлил навън. Макар че паднала от третия етаж на земята, котката оживяла, но едната й лапа така и не се оправила и оттогава животното проявявало силна антипатия към джентълмени в черни дрехи. ↑

[2] Смята се, че Мерлин е бил затворен в едно дърво от магьосницата Нимю, или Вивиан. ↑

[3] Мистър Ласелс преувеличава. Кралствата на Краля Гарван никога не са били повече от три на брой. ↑

[4] Тъбс срещу Стархаус — известно дело, гледано на тримесечното заседание на съда в Нотингам преди няколко години. ↑

[5] Помощникът на Саймън Блъдуърт се появил при него изневиделица, предложил услугите си и казал, че иска да го наричат Бъклър. Както може да ви каже всеки английски ученик, Блъдуърт би следвало да се поинтересува и да разпита по-подробно за това кой точно е Бъклър и как така му е хрумнало да дойде от Феерия с едничката цел да служи на третокласен английски магьосник.

Бъклър бил много сръчен във всички видове магия и делата на Блъдуърт в малкото градче Брадфорд на Ейвън потръгнали и се разраснали. Само веднъж Бъклър му създал затруднения, когато във внезапен пристъп на гняв унищожил една малка книжка, собственост на капелана на лорд Лъвел.

Колкото по-дълго служел Бъклър на Блъдуърт, толкова по-силен ставал и когато станал достатъчно могъщ, първата му работа била да промени външния си вид: прашните му парцаливи дрехи се превърнали в хубав костюм, от чифт ръждясали пили, откраднати от един ключар в града, се получил меч, мършавата му, петниста, лисича физиономия станала бяло и красиво човешко лице, а самият той изведнъж пораснал с два-три фута. Бъклър побързал да увери мисис Блъдуърт и дъщерите й, че това е истинският му облик и че досега просто е бил омагьосан.

Една хубава майска сутрин през 1310 година, когато Блъдуърт не си бил у дома, мисис Блъдуърт забелязала висок шкаф в ъгъла на кухнята, какъвто нямало дотогава. Когато попитала Бъклър за това, слугата тутакси отвърнал, че това е магически шкаф и че той го е докарал тук. Казал, че открай време му е мъчно, че магията вече не се използва често в Англия, че страда, като гледа как мисис Блъдуърт и дъщерите й перат, метат, готвят и чистят от зори до мрак, когато според него би следвало да седят на меки възглавници в рокли, обсипани със скъпоценни камъни, и да похапват бонбони. Това се сторило много разумно на мисис Блъдуърт. Бъклър казал как често упреква съпруга й за това, че не може да направи живота на мисис Блъдуърт приятен и лек, но мистър Блъдуърт не му обръща никакво внимание. Тя отвърнала, че това ни най-малко не я учудва.

Бъклър казал, че ако влезе в шкафа, мисис Блъдуърт ще се озове на вълшебно място, където ще се научи на заклинания, с помощта на които всяка работа ще се върши за миг, тя ще изглежда красива в очите на околните и когато поиска, пред нея ще изникват големи купчини злато, съпругът й ще я слуша за всичко и т.н. и т.н.

— Колко общо са заклинанията? — попитала мисис Блъдуърт.

— Около три — отвърнал Бъклър.

— Трудно ли се научават?

— О, не! Съвсем лесно.

— Много време ли ще отнеме?

— Не, не много, ще се върнете навреме за църквата.

Същата сутрин в шкафа на Бъклър влезли седемнадесет души и никога повече не се завърнали в Англия, сред тях мисис Блъдуърт, двете й малки дъщери, две прислужници и двама слуги, чичото на мисис Блъдуърт и шестима съседи. Само Маргарет, най-голямата дъщеря на Блъдуърт, отказала да влезе.

Кралят Гарван изпратил двама магьосници от Нюкасъл да разследват случая и благодарение на техните писмени свидетелства историята е достигнала до нас. Главен свидетел била Маргарет, която разказала как когато се прибрал, „баща ми влезе в шкафа, за да се опита да ги спаси, макар че аз го молех да не отива. Повече не излезе от там“.

Двеста години по-късно доктор Мартин Пейл пътувал през Феерия. В замъка на Джон Холишуз (древен и могъщ феин принц) той намерил човешко дете, около седем-осемгодишно, много бледо и изгладняло на вид. То казало, че името му е Ан Блъдуърт и че било във Феерия от две седмици. Дали му да мие голяма купчина мръсни тенджери. Момичето казало, че ги мие, откакто е пристигнало, и когато свърши, ще се прибере у дома при родителите и сестрите си. То смятало, че до ден-два ще свърши. ↑

[6] Франсис Сътън-Гроув (1682–1765), магьосник теоретик, написал две книги: De Generibus Artium Magicarum Anglorum („За произхода на английското магическо изкуство“), 1741, и „Предписания и описания“, 1749. Дори мистър Норел, най-възторжен (и всъщност единствен) почитател на Сътън-Гроув, смята, че „Предписания и описания“ (където авторът прави опит да състави правила за практическа магия) е голям провал, а ученикът на мистър Норел, Джонатан Стрейндж, я мрази дотолкова, че е разкъсал екземпляра си и е нахранил с него магарето на един калайджия (вж. „Животът на Джонатан Стрейндж“ от Джон Сегундус, 1820, изд. Джон Мъри). De Generibus Artium Magicarum Anglorum се смята за най-отегчителната книга по теория на английската магия (на която са посветени много скучни книги). Тя представлява първият опит на англичанин да очертае областите на магията, които съвременните магьосници следва да изучават; според Сътън-Гроув те наброяват тридесет и осем хиляди деветстотин четиридесет и пет и той е изброил всичките в отделни глави. Сътън-Гроув е учител на великия мистър Норел и в още едно отношение: в никой от списъците му не се споменава магията, традиционно приписвана на птици или диви животни, и той преднамерено изключва онези видове магия, за които обикновено се използват феи, като например съживяването на мъртъвци. ↑

[7] Херцогът на Портланд — пръв министър на хазната между 1807 и 1809 г. ↑

6
„МАГИЯТА НЕ СЕ ПОЛЗВА С УВАЖЕНИЕ, СЪР“

Октомври 1807 година

ПО ОНОВА ВРЕМЕ не беше лесно да си министър.

Войната вървеше от зле по-зле и всички ненавиждаха правителството. Щом обществото научеше за поредния провал, случваше се част от вината да се припише на този или онзи конкретен човек, но като цяло всички вкупом обвиняваха министрите, а те, горките, нямаха кого да обвиняват, затова се обвиняваха помежду си, което се случваше все по-често.

Не че всички министри бяха глупави — тъкмо обратното, сред тях имаше неколцина блестящи мъже. А и, общо взето, не бяха лоши хора: някои водеха безупречен семеен живот и изпитваха силна обич към децата, музиката, кучетата и живописта. Но правителството беше толкова непопулярно, че ако не бяха грижливо подготвените изказвания на външния министър, щеше да бъде почти невъзможно да се прокара каквото и да било през Камарата на общините.

Външният министър беше несравним оратор. Колкото и ниско да беше мнението на всички за правителството, щом външният министър заговореше — ах, колко различно изглеждаше всичко! Изведнъж всяко лошо нещо се оказваше грешка на предишната администрация (опасна шайка мъже, които варираха от глупави до преднамерено зли). Колкото до настоящия кабинет, външният министър казваше, че от Античността насам светът не е виждал хора по-добродетелни, по-неразбрани и по-очерняни от враговете си. Те всички до един бяха мъдри като Соломон, благородни като Цезар и смели като Марк Антоний и никой на света не се доближаваше повече до честността на Сократ от министъра на финансите. Но въпреки всички тези добродетели и качества нито един от плановете на министрите за победа над французите не се увенчаваше с успех и дори ползата от тях се подлагаше на съмнение. Съотечествениците, които четяха по вестниците речите на този или онзи министър, мърмореха, че изказващият се със сигурност е интелигентен човек. Но това не ги утешаваше. Съотечествениците хранеха силното подозрение, че интелигентността не е британско качество. Подобна енергична, непредсказуема, блестяща интелигентност бе характерна най-вече за смъртния враг на британците, император Наполеон Бонапарт, затова съотечествениците не я одобряваха.

Сър Уолтър Поул беше на четиридесет и две години и за съжаление точно толкова интелигентен, колкото и всички останали членове на кабинета. Той се беше карал с повечето големи политици по едно или друго време, а веднъж, когато и двамата бяха много пияни, Ричард Бринзли Шеридан го удари по главата с бутилка мадейра. След това Шеридан сподели с херцога на Йорк: „Поул прие извиненията ми по изискан маниер, присъщ на истински джентълмен. Добре, че е толкова невзрачен, та един белег повече или по-малко няма да го загрози.“

Ако питате мен, Поул не беше чак толкова невзрачен. Вярно, че чертите му бяха крайно несъразмерни: той имаше широко лице, но наполовина по-късо от повечето лица, голям нос (силно заострен на върха), щръкнал по средата, тъмни очи като палави въгленчета и къси гъсти вежди, които приличаха на малки рибки, смело плуващи в голямото море на лицето му. Но, взети заедно, тези грозни детайли съставяха едно по-скоро приятно цяло. Ако можехте да зърнете това лице в състояние на покой (гордо и меланхолично), щяхте да си помислите, че то никога не се променя, че нито едно лице на света не е по-непригодно за изразяване на емоции. Но щяхте да сгрешите.

Нямаше по-характерно изражение за сър Уолтър Поул от изненадата. Очите му се разширяваха, веждите подскачаха с половин инч нагоре и той рязко се накланяше назад, като отстрани забележително напомняше фигура от гравюра на мистър Роуландсън или мистър Гилрей. В обществения живот изненадата вършеше много добра работа на сър Уолтър Поул. „Но, разбира се — възкликваше той, — едва ли искате да кажете…!“ И ако предположим, че събеседникът му, достатъчно неблагоразумен, за да довърши изречението, не е нито негов, нито ваш приятел, или ако спадате към онази пакостлива група хора, които обичат да наблюдават сблъсъка на тъпоумие с остроумие, гледката би ви се сторила забавна. В дните, когато се намираше във весело и дяволито настроение, сър Уолтър беше по-забавен от пиеса на „Друри Лейн“. Недосетливите господа от двете камари се чувстваха застрашени и го отбягваха при всеки възможен случай (представете си как старият лорд Еди-кой-си размахва предупредително бастун, щом види сър Уолтър да се задава по тясната каменна пътека, която свързва Камарата на общините с Щаба на главнокомандващия, и се провиква: „Няма да разговарям с вас, сър! Вие извъртате думите ми! Придавате им смисъл, какъвто не влагам в тях!“)

Веднъж, докато произнасяше реч пред група граждани в лондонското Сити, сър Уолтър отъждестви Англия и политиците й с осиротяла девойка, оставена на грижите на шайка развратни и алчни старци. Вместо да предложат на младата дама закрила от коварството на света, тези негодници са откраднали наследството й и са разграбили къщата й. И ако слушателите на сър Уолтър се затрудняваха в разбирането на част от езика му (продукт на превъзходно класическо образование), това не се оказа от значение. Всички бяха в състояние да си представят бедната млада дама, седнала в леглото по долни фусти, докато силните на деня виги се ровят из шкафовете й и разпродават цялата й покъщнина на вехтошарите. И всички млади господа се почувстваха приятно потресени от картината.

Сър Уолтър беше щедър по душа и дори сърдечен. Веднъж бе казал на някого, че се надява враговете му да треперят от него, а приятелите му да го обичат — и аз мисля, че в общи линии беше така. Ведрият му нрав, любезността и остроумието, високото положение, което заемаше в обществото — тези му качества бяха още по-ценни заради начина, по който ги използваше, за да се справя с проблемите, несъмнено достатъчни да съсипят по-слаб духом човек. Сър Уолтър страдаше от недостиг на пари. Нямам предвид, че нямаше пари за живеене. Бедността е едно, дълговете на сър Уолтър — съвсем друго. Плачевно положение! И още по-горчиво от това, че не беше по негова вина: самият той никога не проявяваше разточителство и със сигурност никога не се бе държал неблагоразумно, но беше син на един неблагоразумен човек и внук на друг. Сър Уолтър се бе родил с дългове. Ако беше различен по характер, нещата можеха и да се наредят. Ако го влечеше към флота, той би могъл да натрупа състояние от трофеи; ако се интересуваше от земеделие, можеше да обработва земите си и да спечели пари от царевица. Дори ако беше станал министър петдесет години по-рано, можеше да дава заеми от хазната срещу двадесет процента лихва и да си присвои печалбата. Но какво може да направи един съвременен политик? Той по-скоро харчи, отколкото печели.

Преди няколко години приятели в правителството му издействаха длъжността редовен секретар в Службата по жалбите, за която сър Уолтър получи шапка, малко парче слонова кост и седемстотин лири годишно. Постът не беше обвързан със задължения, тъй като никой не можеше да си спомни с какво се занимава Службата по жалбите, нито за какво служи малкото парче слонова кост. Но когато приятелите на сър Уолтър си отидоха и на тяхно място дойдоха нови министри със заявката, че ще премахнат синекурните длъжности, сред многото служби и постове, които окастриха от дървото на правителството, беше и Службата по жалбите.

През пролетта на 1807 година по всичко личеше, че политическата кариера на сър Уолтър е към своя край (последните избори му струваха близо две хиляди лири). Приятелите му бяха почти отчаяни. Една от тях, лейди Уинзел, отиде в Бат, където на концерт на италианска музика се запозна със семейство Уинтъртаун — вдовица и дъщеря й. Седмица по-късно лейди Уинзел писа на сър Уолтър: „Точно това съм желала винаги за Вас. Майка й е обсебена от мисълта за сватба и няма да Ви създава затруднения, а дори да го направи, разчитам на Вас да очаровате и двете. Колкото до парите — казвам Ви, скъпи приятелю, когато назоваха зестрата й, очите ми се насълзиха! Как Ви се струват хиляда лири годишно? Няма да говоря за младата дама — когато я видите, сам ще я похвалите така, както аз не бих могла.“

Към три часа същия ден, когато мистър Дролайт отиде на рецитала на италианската певица, Лукас — слугата на мистър Норел — почука на вратата на „Брунзуик Скуеър“, където господарят му трябваше да се срещне със сър Уолтър. Мистър Норел беше посрещнат и поканен да влезе в много красива стая на първия етаж.

На стените висяха няколко гигантски картини в позлатени и много натруфени рамки, все пейзажи от Венеция, но навън беше облачно, валеше студен дъжд и Венеция — град, състоящ се от равни части окъпан в слънце мрамор и окъпано в слънце море — тънеше в лондонския полумрак. Морскосините, белите и златистите отблясъци се давеха в сивозеленикавия мокър ден. От време на време вятърът блъсваше ситния дъжд в прозорците (меланхоличен звук) и на сивата светлина добре полираните повърхности на шифониерите от северноамериканска магнолия и ореховите писалища лъсваха като черни огледала, които мрачно се отразяваха едно в друго. При цялото си великолепие стаята беше крайно неприветлива: нямаше свещи, които да осветят мрака, нито огън, който да пропъди студа. Сякаш домакинството се ръководеше от човек със съвършено зрение, който никога не мръзне.

Сър Уолтър Поул стана да посрещне мистър Норел и помоли за позволение да представи мисис Уинтъртаун и дъщеря й, мис Уинтъртаун. Макар че сър Уолтър спомена две дами, мистър Норел видя само една — жена в зряла възраст, много достолепна и внушителна. Това го озадачи. Той си помисли, че сър Уолтър трябва да е сгрешил, но беше грубо да му възразява още в началото на разговора. Затова с известно смущение се поклони на достолепната дама.

— Радвам се да се запознаем — каза сър Уолтър. — Много съм слушал за вас. Струва ми се, че в Лондон не се говори за почти нищо друго, освен за забележителния мистър Норел — и като се обърна към достолепната дама, той добави: — Мистър Норел е магьосник, мадам, много прочут в родното си графство Йоркшир.

Достолепната дама изгледа втренчено мистър Норел.

— Вие съвсем не сте такъв, какъвто очаквах, мистър Норел — отбеляза сър Уолтър. — Чух, че сте практикуващ магьосник — надявам се да не се обидите, сър, но така ми казаха, — и трябва да призная, че за мен е голямо облекчение да установя, че не сте такъв. Лондон гъмжи от безброй псевдомагьосници, които залъгват хората, за да им вземат парите, като им обещават всевъзможни невероятни неща. Любопитно ми е виждали ли сте Винкулус, който държи малка будка срещу „Сейнт Кристофър Ле Стокс“? Той е най-лошият от всички. Вие сте магьосник теоретик, предполагам? — сър Уолтър се усмихна окуражително. — Но както разбрах, идвате при мен с молба.

Мистър Норел помоли сър Уолтър за извинение, но каза, че наистина е практикуващ магьосник. Сър Уолтър го погледна изненадан. Мистър Норел най-искрено се надяваше с това си признание да не изгуби доброто му разположение към себе си.

— Не, не. В никакъв случай — учтиво промърмори сър Уолтър.

— Погрешното впечатление, с което сте останали — каза мистър Норел, — имам предвид, разбира се, схващането, че всички практикуващи магьосници са шарлатани, се дължи на скандалното безделие на английските магьосници през последните двеста години. Аз направих една малка демонстрация — която жителите на Йорк бяха така любезни да окачествят като чудо — и въпреки това ви казвам, сър Уолтър, че всеки средно способен магьосник би могъл да направи същото. Тази всеобща летаргия е лишила нашия велик народ от могъщата подкрепа на магията и го е оставила беззащитен. Това е липса, която аз се надявам да запълня. Другите магьосници може и да пренебрегват дълга си, но аз не мога, затова дойдох, сър Уолтър, да предложа помощта си в разрешаването на настоящите ни затруднения.

— Настоящите ни затруднения? — попита сър Уолтър. — Имате предвид войната? — малките му черни очи се разшириха неимоверно. — Драги ми мистър Норел! Какво общо има войната с магията? Или магията с войната? Мисля, че съм чувал какво сте направили в Йорк и съм убеден, че домакините са ви били много благодарни, но не виждам как можем да използваме подобна магия във войната! Вярно, войниците много се цапат, но както знаете — сър Уолтър започна да се смее, — те имат други неща, за които да мислят!

Горкият мистър Норел! Тъй като не беше чувал историята на Дролайт за феите, които изпрали дрехите на хората в Йорк, това го завари съвсем неподготвен. Той увери сър Уолтър, че никога през живота си не е прал дрехи — нито с магия, нито по какъвто и да било друг начин, — и му разказа какво е извършил в действителност. Но кой знае защо, макар че можеше да прави поразителни чудеса, мистър Норел ги описваше по обичайния си сух начин и сър Уолтър остана с впечатлението, че спектакълът с говорещите няколкостотин каменни фигури в Катедралата на Йорк е бил по-скоро скучен и той трябва да се радва, че по това време е бил другаде.

— Наистина ли? — попита политикът. — Да, много интересно. Но аз все още не разбирам как…

Точно в този момент някой се разкашля и щом чу това, сър Уолтър млъкна, сякаш се заслуша.

Мистър Норел се огледа. В най-отдалечения и тъмен ъгъл на стаята имаше диван, на който лежеше млада жена, облечена в бяла рокля и загърната в голям бял шал. Тя почти не помръдваше. С една ръка притискаше кърпа към устата си. Позата, неподвижността й, всичко у нея оставяше впечатление за страдание и болнавост.

Мистър Норел беше напълно убеден, че в ъгъла няма никого, и така се стъписа от внезапната поява на жената, сякаш тя се бе озовала тук по силата на някаква магия. Докато я наблюдаваше, младата дама се разкашля продължително и през това време сър Уолтър изпита видимо неудобство. Той не поглеждаше към жената (макар очите му да се въртяха навсякъде из стаята). Взе от близката масичка някакво позлатено украшение, обърна го, разгледа го и отново го постави на мястото му. Накрая се изкашля — кратка кашлица за прочистване на гърлото, — сякаш искаше да покаже, че всеки кашля, че кашлицата е най-нормалното нещо на света, че никога, при никакви обстоятелства една кашлица не може да бъде причина за тревога. Младата жена на дивана най-после спря да кашля и остана да лежи съвсем неподвижно и тихо, макар че дишането й очевидно беше затруднено.

Погледът на мистър Норел се премести от младата жена върху голямата тъмна картина, окачена над главата й, и той се помъчи да си спомни за какво е говорил.

— Това е сватба — каза достолепната дама.

— Простете, мадам? — попита той.

Но дамата само кимна към картината и удостои мистър Норел с важна усмивка.

На тази картина, както и на всички останали, беше изобразена Венеция. Английските градове в по-голямата си част са построени върху хълмове, улиците им се изкачват и спускат и мистър Норел си помисли, че Венеция, която се издига над морето, би следвало да бъде най-равният, както и най-необикновеният град на света. Тъкмо поради това картината изглеждаше като упражнение по перспектива: статуи, колони, куполи, дворци и катедрали се простираха чак до необятното и меланхолично небе, а морето, което миеше стените на сградите, гъмжеше от украсени с резба и позлата корабчета и онези причудливи черни венециански лодки, които така приличат на дамски пантофи.

— Тук е изобразено символичното бракосъчетание на Венеция с Адриатическо море — обясни дамата (която, както бихме могли да предположим, бе самата мисис Уинтъртаун). — Много любопитна италианска церемония. Всички картини, които виждате в тази стая, са купени от мистър Уинтъртаун по време на пътуванията му до континента и когато се оженихме, той ми ги поднесе като сватбен подарък. Художникът — италианец — навремето беше напълно непознат в Англия. По-късно благодарение на покровителството на мистър Уинтъртаун се премести в Лондон.

Начинът й на говорене бе също толкова достолепен, колкото и цялата й личност. След всяко изречение тя правеше пауза, за да даде време на мистър Норел да се впечатли от поднесените сведения.

— И когато скъпата ми Ема се омъжи — продължи мисис Уинтъртаун, — тези картини ще бъдат сватбен подарък за нея и сър Уолтър.

Мистър Норел попита дали мис Уинтъртаун и сър Уолтър ще се оженят скоро.

— След десет дни! — победоносно отвърна мисис Уинтъртаун. Мистър Норел поздрави двойката.

— Значи вие сте магьосник, сър — продължи мисис Уинтъртаун. — Неприятно ми е да го чуя. Това е професия, към която изпитвам особено недоверие — тя го изгледа втренчено, сякаш неодобрението й само по себе си беше достатъчно да накара мистър Норел тутакси да се откаже от магията и да си намери друго занимание.

След като той не го стори, тя се обърна към бъдещия си зет.

— Моята мащеха, сър Уолтър, много вярваше на един магьосник. След смъртта на баща ми той не излизаше от къщата ни. Влизаш в стаята, като си мислиш, че е празна, и го намираш седнал в ъгъла, почти скрит зад някоя завеса. Или заспал на дивана, без да събуе мръсните си ботуши. Баща му цял живот бе щавил кожи и долното потекло на този човек личеше във всичко, което правеше. Той имаше дълга мръсна коса и лице като кучешка муцуна, но сядаше с нас на масата като джентълмен. Мащехата ми се съветваше с него за всичко и в продължение на седем години този човек изцяло управляваше живота ни.

— И никой не се е съобразявал с мнението ви, мадам? — попита сър Уолтър. — Не мога да си го представя!

Мисис Уинтъртаун се засмя.

— Тогава аз бях дете само на осем-девет години, сър Уолтър. Името на магьосника беше Дриймдич и той постоянно ни повтаряше колко се радва да бъде наш приятел, макар че ние с брат ми непрекъснато го уверявахме, че не го смятаме за такъв. Но той само се усмихваше като куче, което са дресирали да се усмихва, но не са научили да не досажда. Не ме разбирайте погрешно, сър Уолтър. Мащехата ми в много отношения беше прекрасна жена. Баща ми толкова я ценеше, че й остави шестстотин лири годишно и й повери грижите за трите си деца. Единствената й слабост беше глупавото й съмнение в собствените й способности. Баща ми вярваше, че в разбирането и знанието за добро и зло, както и в много други неща, жените не отстъпват на мъжете и аз изцяло споделям мнението му. Мащехата ми не биваше да бяга от отговорностите. Когато мистър Уинтъртаун си отиде, аз не си отидох с него.

— Така е, мадам — промърмори сър Уолтър.

— А тя — продължи мисис Уинтъртаун — изцяло се уповаваше на магьосника Дриймдич. В него нямаше нищо магическо и затова той беше принуден да се преструва. Въведе правила за брат ми, сестра ми и мен, които, както обясни на мащехата ни, ще ни пазят от зло. Ние носехме червени ленти, здраво омотани около гърдите си. В стаята ни имаше шест стола — по един за нас и по един за духовете, които според Дриймдич ни пазеха. Той ни каза имената им. Какви, мислите, бяха те, сър Уолтър?

— Нямам и най-малката представа, мадам.

Мисис Уинтъртаун се разсмя.

— Ливада, Дрозд и Лютиче! Брат ми, сър Уолтър, който като мен беше независим по дух, често казваше пред мащехата ни: „Проклета Ливада! Проклет Дрозд! Проклето Лютиче!“, а тя, бедната глупава жена, със сълзи на очи го молеше да престане. От тези духове не видяхме нищо добро. Сестра ми се разболя. Често отивах в стаята й и заварвах Дриймдич да гали бледите й бузи и слабата й ръка с дългите си жълти, мръсни нокти. Почти плачеше, глупакът. Ако можеше, щеше да я спаси. Изричаше заклинания, но тя издъхна. Такова красиво дете, сър Уолтър! Години наред мразех магьосника на мащехата си. Години наред го смятах за зъл човек, но накрая, сър Уолтър, си дадох сметка, че той е бил само глупав и жалък нещастник.

Сър Уолтър се завъртя на стола си.

— Мис Уинтъртаун! Казахте нещо, но не можах да ви чуя.

— Ема! Какво има? — възкликна мисис Уинтъртаун.

От дивана се разнесе тиха въздишка. После слаб глас ясно произнесе:

Казах, че не сте права, майко.

— Така ли, скъпа моя? — мисис Уинтъртаун, чийто характер бе толкова тежък и която налагаше мнението си на хората, тъй както Мойсей издаваше заповеди, ни най-малко не се засегна от възражението на дъщеря си. Всъщност дори като че ли се зарадва.

— Разбира се — каза мис Уинтъртаун. — Ние имаме нужда от магьосници. Кой друг може да ни разясни английската история и особено тази на севера, за черния северен крал? Нашите историци не могат да го направят — последва кратко мълчание. — Аз обичам историята — добави тя.

— Не знаех това — отбеляза сър Уолтър.

— Ах, сър Уолтър! — обади се мисис Уинтъртаун. — Скъпата ми Ема не си губи времето с романи, подобно на други млади дами. Тя е чела много, знае повече за историята и поезията от всяка друга жена, която познавам.

— И все пак се надявам — побърза да каже сър Уолтър, като се наведе през облегалката на стола, за да говори с годеницата си, — че обичате и романите, защото тогава бихме могли да си четем един на друг. Какво е мнението ви за мисис Радклиф? Или за мадам Д’Арбле?

Но сър Уолтър така и не научи какво мисли мис Уинтъртаун за тези прочути дами, защото тя получи поредния пристъп на кашлица, което я принуди — явно с голямо усилие — да се изправи до седнало положение. Сър Уолтър изчака няколко секунди да получи отговор, но когато кашлицата й утихна, младата жена се отпусна на дивана както преди, видимо измъчена и изтощена, и затвори очи.

Мистър Норел се учуди защо никой не става да й помогне. Всички в стаята като че ли се бяха наговорили да се преструват, че бедната млада дама не е болна. Никой не я питаше дали има нужда от нещо. Никой не й предлагаше да си легне, което мистър Норел — самият той с крехко здраве — смяташе, че би било по-добре за нея.

— Мистър Норел — заговори сър Уолтър, — не мога да кажа, че разбирам с какво помощта, която ни предлагате, би…

— О! Колкото до подробностите — отвърна мистър Норел, — аз разбирам от война точно толкова, колкото генералите и адмиралите разбират от магия, но…

— …но каквото и да имате предвид — продължи сър Уолтър, — със съжаление ще ви кажа, че няма да бъде от полза. Магията не се ползва с уважение, сър. Не е достатъчно… — той търсеше подходящата дума — сериозна. Правителството не може да се занимава с подобни неща. Дори този невинен разговор, който ние с вас водим днес, би могъл да предизвика известни неудобства, щом хората научат за него. Честно казано, мистър Норел, ако бях разбрал по-добре какво възнамерявате да ми предложите, не бих приел да се срещна с вас.

Начинът, по който сър Уолтър изрече всичко това, съвсем не беше неучтив, но — о, горкият мистър Норел! Да чуе, че магията не е сериозно занимание, беше много тежък удар. Да го сравняват с разните там Дриймдич и Винкулус бе истинско падение. Той напразно обясняваше, че дълго и сериозно е мислил над това как отново да издигне магията в очите на хората, напразно предлагаше да покаже на сър Уолтър дълъг списък от препоръки за подобряване положението на магията в Англия. Сър Уолтър не пожела да го види. Той поклати глава и се усмихна, но каза само:

— Мистър Норел, боя се, че не мога да направя нищо за вас.

Същата вечер, когато Дролайт пристигна на „Хановер Скуеър“, той бе принуден да слуша жалбите на мистър Норел за разбиването на всичките му надежди.

— Е, сър, какво ви казах? — възкликна Дролайт. — Но — о, бедният мистър Норел! Колко грубо са се отнесли с вас! Много съжалявам за това. Все пак ни най-малко не съм изненадан. Винаги съм чувал, че тези Уинтъртаун са крайно надменни!

Но колкото и да ми е неприятно да го кажа, в нрава на мистър Дролайт имаше известна двойственост и в интерес на истината той не съжаляваше чак толкова, колкото твърдеше. Тази проява на независимост го беше засегнала и Дролайт бе твърдо решен да накаже мистър Норел за нея. През следващата седмица Норел и Дролайт посещаваха само най-скучните вечери и без да стига дотам, че да урежда покани на приятеля си за вечеря у своя обущар или у старата дама, която чисти паметниците в абатство Уестминстър, мистър Дролайт се стараеше да подбира домове, чиито господари са възможно най-незначителните, невлиятелните или непопулярните в града. Така той се надяваше да създаде у мистър Норел впечатлението, че не само Поул и Уинтъртаун го пренебрегват, а и цялото общество, така че магьосникът да проумее кой е истинският му приятел и да стане по-сговорчив, когато се стигне до показване на онези малки трикове, които Дролайт обещаваше от месеци.

Такива надежди и планове вълнуваха душата на най-близкия приятел на мистър Норел, но за беда на мистър Дролайт магьосникът беше така посърнал след отказа на сър Уолтър, че почти не забеляза промяната във вида на развлеченията и Дролайт успя да накаже единствено себе си.

Сега, когато сър Уолтър беше станал непостижим за него, мистър Норел се убеждаваше все повече, че тъкмо този джентълмен е покровителят, за когото винаги е мечтал. Весел и енергичен, с приятни, непринудени маниери, сър Уолтър бе всичко, което мистър Норел не беше. Следователно, разсъждаваше магьосникът, такъв човек би могъл да постигне всичко, което самият той не може. Силните на деня щяха да се вслушат в думите на сър Уолтър.

— Само да ми се беше доверил! — въздишаше мистър Норел една вечер, когато двамата с Дролайт вечеряха сами. — Но аз не намерих подходящите думи, за да го убедя. Разбира се, сега ми се иска да бях помолил вас или мистър Ласелс да ме придружите. Мъжете от висшето общество предпочитат да разговаряте други мъже от висшето общество. Вече знам това. Може би трябваше да направя някаква демонстрация — да превърна чашите за чай в зайци или лъжичките в златни рибки. Тогава поне щеше да ми повярва. Но не мисля, че старата дама би останала доволна, ако бях направил нещо подобно. Не знам. Какво е вашето мнение?

Но Дролайт, който бе започнал да си мисли, че ако от скука се умира, той ще издъхне до четвърт час, откри, че не му се говори, и затова само се усмихна.

7
ВЪЗМОЖНОСТ, КАКВАТО ЕДВА ЛИ ЩЕ СЕ УДАДЕ ПОВТОРНО

Октомври 1807 година

— Е, СЪР, ОТМЪСТЕН СТЕ! — провикна се мистър Дролайт още от вратата на библиотеката на „Хановер Скуеър“.

— Отмъстен ли? — попита мистър Норел. — Какво имате предвид?

— О! — възкликна Дролайт. — Годеницата на сър Уолтър, мис Уинтъртаун, е мъртва. Почина днес следобед. Трябваше да се оженят след два дни, но тя, бедната, не доживя. Хиляда лири годишно! Представете си отчаянието му! Ако мис Уинтъртаун беше изчакала само до края на седмицата, колко различно щеше да бъде всичко! Той отчаяно се нуждае от пари — разорен е. Никак няма да се учудя, ако утре чуя, че си е прерязал гърлото.

Мистър Дролайт се облегна за миг на гърба на голямо удобно кресло край камината и когато погледна надолу, забеляза един приятел.

— А, Ласелс! Скрили сте се зад вестника и не ви видях. Как сте? Междувременно мистър Норел гледаше стъписан Дролайт.

— Казвате, че младата дама е мъртва? Същата, която видях в онази стая? Не мога да повярвам! Това е много неочаквано.

— О, напротив — каза Дролайт. — Едва ли имаше нещо по-очаквано от това.

— Но сватбата! — възкликна мистър Норел. — Цялата подготовка! Не е възможно да не са знаели колко е болна.

— Уверявам ви — отвърна Дролайт, — знаеха. Всички знаеха. Как иначе! Един приятел, Дръмънд, каза, че я видял на коледен бал в Лиймингтън Спа и се обзаложил на петдесет лири с лорд Карлайл, че до месец ще умре.

Мистър Ласелс въздъхна с досада и остави вестника си.

— Не, не — намеси се той, — не беше мис Уинтъртаун. Имате предвид мис Хукхам-Никс, чийто брат заплашил, че ще я убие, ако опетни честта на семейството, а никой не се съмнява, че тя рано или късно ще го направи. И това е станало в Уъртинг, и облогът е бил не с лорд Карлайл, а с херцога на Ексмур.

Дролайт се замисли за момент.

— Може и да сте прав — каза накрая. — Но няма значение, така или иначе всички знаеха, че мис Уинтъртаун е болна. Освен старата дама, разбира се. Тя смяташе, че дъщеря й е самото съвършенство — а какво общо има съвършенството с болестта? Съвършенството заслужава единствено възхищение, съвършенството върви ръка за ръка с голяма сватба. Старата дама не можеше да допусне, че съвършената й дъщеря е болна — не допускаше дори да се спомене за това. Въпреки пристъпите на кашлица, припадъците и слабостта на мис Уинтъртаун не съм чувал някога да я е преглеждал лекар.

— Сър Уолтър щеше да се грижи по-добре за нея — отбеляза Ласелс, тръсна вестника и се приготви отново да продължи четенето си. — Хората може да не харесват политиката му, но той е чувствителен човек. Жалко, че младата дама не доживя до четвъртък.

— Но, мистър Норел — каза Дролайт, като се обърна към домакина, — изглеждате ми блед и болен! Предполагам, че сте потресен от внезапния завършек на този млад и невинен живот. Добрите ви чувства, сър, ви правят чест, разбира се, и аз изцяло споделям тъгата ви — бедната млада дама, покосена от болестта като красиво цвете под ботуша на безмилостен злодей… непоносимо ми е да мисля за това, сякаш в сърцето ми е забит нож. Но все пак, знаете, тя беше много болна и рано или късно щеше да си отиде — а и както твърдите, не се е отнесла добре с вас. Знам, че не е редно да се говори така, но аз съм пламенен привърженик на това младите хора да проявяват внимание и уважение към образовани възрастни господа като вас. Не понасям дързостта, безочието и всичко друго от този род.

Но мистър Норел като че ли не чу думите на утеха, която приятелят му бе така любезен да му предложи, и когато заговори, сякаш по-скоро разсъждаваше на глас, защото въздъхна дълбоко и промърмори:

— Никога не съм очаквал, че тук ще гледат на магията с такова пренебрежение — той помълча и после добави тихо и припряно: — Много е опасно да се съживява мъртвец. Не е правено от триста години насам. Не бива да се опитвам!

Това беше доста необичайно; Дролайт и Ласелс се обърнаха и погледнаха изненадани мистър Норел.

— Така е, сър — каза мистър Дролайт. — И никой не ви предлага да го правите.

— Разбира се, знам формулата — продължи магьосникът, сякаш приятелят му не беше казал нищо, — но това е точно онзи вид магия, срещу която винаги съм бил против! При нея се разчита твърде много на… Много се разчита на… Тоест резултатът е напълно непредсказуем. Не е в силите на магьосника да го предскаже. Не! Не бива да опитвам. Не бива дори да мисля за това.

Последва кратко мълчание. Но въпреки твърдото решение на мистър Норел да не мисли повече за опасната магия той продължаваше да се върти на стола си, да хапе върховете на пръстите си, да диша учестено и да проявява други подобни признаци на нервно въодушевление.

— Драги ми мистър Норел — бавно заговори Дролайт, — мисля, че започвам да разбирам какво имате предвид. И трябва да призная, че идеята ви е превъзходна! Вие говорите за голямо магическо начинание, което може да засвидетелства забележителните ви способности! Защо не, сър! Ако успеете, всичките Уинтъртаун и Поул в Англия ще заприиждат към дома ви с надеждата да се запознаят с невероятния мистър Норел!

— А ако не успее — сухо отбеляза Ласелс, — всички останали в Англия ще затворят вратите си за легендарния мистър Норел.

— Драги ми Ласелс! — възкликна Дролайт. — Какви безсмислици говорите! Повярвайте ми, няма по-лесно обяснимо нещо на света от неуспеха — в края на краищата, това се случва непрекъснато и на всички.

Мистър Ласелс каза, че не е така, и двамата тъкмо започнаха да спорят, когато от устните на приятеля им се изтръгна тревожен възглас.

— О, Боже! Какво да правя? Какво да правя? Толкова усилия положих, за да издигна професията си в очите на хората, и те продължават да ме презират! Мистър Ласелс, вие познавате света, кажете ми…

— За съжаление, сър — бързо го прекъсна Ласелс, — възприел съм правилото никога да не давам съвети — и той отново заби поглед във вестника си.

— Драги ми мистър Норел! — обади се Дролайт, без да дочака да го попитат за мнението му. — Такава възможност едва ли ще ви се удаде повторно… (това беше силен довод, който накара мистър Норел да въздъхне тежко). И трябва да призная, че не бих си простил, ако ви оставя да я пропуснете. С един замах ще съживите милата млада дама, за чиято смърт никой не може да чуе, без да пролее сълза, ще дадете богатство на един достоен джентълмен и ще възвърнете вярата в магията за поколения напред! След като докажете способностите си — ползата от тях и прочее, — кой би могъл занапред да отказва на магьосниците дължимата почит и похвали? Те ще станат уважавани колкото адмиралите и много повече от генералите, а може би дори колкото архиепископите и лорд-канцлерите! Никак не бих се учудил, ако Негово величество въведе титли като редовен магьосник, почетен магьосник, кандидат-магьосник и така нататък. А вие, мистър Норел, ще бъдете най-отгоре като върховен магьосник! И всичко това с един замах, сър! С един-единствен замах!

Дролайт беше доволен от речта си, Ласелс гневно шумолеше с вестника и очевидно имаше много възражения срещу думите на Дролайт, но се бе лишил от възможността да говори, заявявайки, че никога не дава съвети.

— Няма по-опасна магия от тази! — промърмори мистър Норел с боязлив шепот. — Тя е опасна както за магьосника, така и за обекта на магията.

— Да, сър — каза разсъдливо Дролайт, — предполагам, че вие най-добре можете да съдите за опасността за вас, но обектът, както се изразихте, е мъртъв. Какво по-лошо може да му се случи?

Той изчака да получи отговор на интересния си въпрос, но мистър Норел не го удостои с такъв.

— Ще позвъня да приготвят файтона — обяви Дролайт и така и направи. — Трябва да отида незабавно на „Брунзуик Скуеър“. Не се бойте, мистър Норел, имам всички основания да се надявам, че предложенията ни ще бъдат приети с най-голяма готовност от всички страни. Ще се върна до час!

След като Дролайт замина, близо четвърт час мистър Норел седя загледан в една точка пред себе си и макар Ласелс да не вярваше в магията, за която говореше домакинът му (а следователно и в опасността, срещу която твърдеше, че се изправя), той се радваше, че не вижда онова, което мистър Норел като че ли виждаше.

После магьосникът стана, припряно извади пет-шест книги и се зае да ги разгръща, най-вероятно търсейки пасажите със съвети за магьосници, които искат да съживяват мъртви млади дами. Това му отне останалите три четвърти от часа и накрая пред библиотеката се чу леко шумолене, последвано от гласа на мистър Дролайт:

— … най-голямата услуга на света! Ще ви бъдат толкова задължени… — Дролайт връхлетя в библиотеката с огромна усмивка на уста. — Всичко е наред, сър! В началото сър Уолтър се двоумеше, но вече всичко е наред! Помоли ме да ви предам, че ви благодари за добрите ви намерения, но не смята, че това може да доведе до нещо добро. Аз му казах, че ако се безпокои за последиците и за слуховете, които могат да възникнат, няма защо да се тревожи, тъй като ние нямаме за цел да го злепоставяме и единственото желание на мистър Норел е да му служи, а Ласелс и аз сме самата дискретност — но той каза, че не се безпокои, защото хората винаги ще намерят за какво да одумват един министър, просто не му се иска да смущава покоя на мис Уинтъртаун и това му се струва по-уместно в настоящия момент. Драги ми сър Уолтър! — казах аз. — Как можете да говорите така? Не е възможно да мислите, че богата и красива млада дама би се радвала да напусне този свят в навечерието на сватбата си, когато самият вие сте щастливият избраник! О, сър Уолтър! Дори да не вярвате в магията на мистър Норел, какво ще загубите, ако опитате? Старата дама веднага оцени разумността на доводите ми и се присъедини към тях, като ми разказа за един магьосник, когото познавала в детството си — изключително способен човек и предан приятел на семейството й, който удължил живота на сестра й с няколко години повече от всички очаквания. Казвам ви, мистър Норел, няма думи, които да изразят благодарността на мисис Уинтъртаун за добротата ви. Тя помоли да ви предам да дойдете незабавно, а и сър Уолтър каза, че не вижда причини да се отлага, затова казах на Дейви да чака пред вратата и по никакъв повод да не мърда от там. О, мистър Норел, това ще бъде нощта на помирението! Всички неразбирателства, всички злополучни недоразумения, предизвикани от една или друга лошо подбрана дума — всичко, всичко ще бъде изгладено! Ще бъде като в пиеса от Шекспир!

Донесоха палтото на мистър Норел, той се качи във файтона и по учуденото изражение на лицето му, когато вратите се отвориха и мистър Дролайт се настани от едната му страна, а мистър Ласелс — от другата, се изкушавам да предположа, че в намеренията му не влизаше тези двама господа да го придружават до „Брунзуик Скуеър“.

През целия път Ласелс се подсмихваше и казваше, че никога през живота си не е чувал нещо по-смехотворно, като сравняваше пътуването им по лондонските улици в уютния файтон на мистър Норел с древните френски и италиански басни, в които глупаци се качват във ведро за мляко и тръгват да вадят отражението на луната от дъното на езерото — все неща, които биха засегнали сериозно мистър Норел, ако той бе в състояние да им обърне внимание.

Когато пристигнаха на „Брунзуик Скуеър“, те завариха група хора, които се тълпяха при стълбището. Двама мъже изтичаха да хванат поводите на конете и на светлината от маслената лампа над стълбите мистър Норел видя, че групата се състои от около дузина слуги на мисис Уинтъртаун, изпратени да посрещнат магьосника, дошъл да съживи младата им господарка. Като познавам човешката природа обаче, смея да кажа, че сред тях може би е имало и обикновени зяпачи, любопитни да видят как изглежда един магьосник. Но на много от бледите лица се виждаха следи от скръб и аз мисля, че тези хора бяха излезли на улицата посред нощ, тласкани от по-благородни чувства.

Един от слугите взе свещ и тръгна пред мистър Норел и приятелите му, за да им покаже пътя, защото в къщата беше много тъмно и студено. Когато наближиха вътрешното стълбище, те чуха гласа на мисис Уинтъртаун да вика отгоре:

— Робърт! Робърт! Мистър Норел ли е? О, слава Богу, сър! — тя внезапно изскочи от една врата пред тях. — Вече мислех, че никога няма да дойдете!

И за голямо неудоволствие на мистър Норел тя взе ръцете му в своите и като ги стисна здраво, го помоли да използва най-силните си заклинания, за да съживи мис Уинтъртаун. Не биваше да се тревожи за парите. Само да назове цена! Само да й върне скъпото й дете. Трябва да й обещае, че ще го направи!

Мистър Норел се покашля и тъкмо се канеше да се впусне в едно от дългите си безинтересни разсъждения за философията на съвременната магия, когато Дролайт се втурна напред, пое ръцете на мисис Уинтъртаун и го освободи.

— Умолявам ви, мадам — възкликна той, — успокойте се! Както виждате, мистър Норел е вече тук и сега ще изпитаме силата на магията му. Той ви моли да не споменавате повече за пари. Онова, което ще направи тази вечер, ще бъде в името на вашето приятелство… — тук мистър Дролайт се повдигна на пръсти и вирна брадичка, за да надзърне през рамото на мисис Уинтъртаун и да види къде е сър Уолтър Поул. Сър Уолтър се бе надигнал от стола си и стоеше малко настрана, оглеждайки новодошлите. На светлината от свещта лицето му беше бледо, очите — хлътнали, а самият той изглеждаше някак по-изнурен отпреди. Общоприетият етикет изискваше да се приближи към гостите и да ги поздрави, но сър Уолтър не го направи.

Любопитно беше да се види как мистър Норел се суетеше на вратата и не желаеше да влезе по-навътре в стаята, преди да е говорил с него.

— Но аз искам да разговарям със сър Уолтър! Само няколко думи! Ще направя всичко по силите си, сър Уолтър! — провикна се той от вратата. — След като младата дама е… ъ-ъ-ъ, издъхнала наскоро, мога да кажа, че положението е обещаващо. Да, мисля, че мога да си позволя да кажа, че положението е обещаващо. А сега, сър Уолтър, отивам да се заловя за работа. Надявам се скоро да имам честта да ви съобщя добри новини!

Всички уверения, за които мисис Уинтъртаун молеше — и така и не получи, — мистър Норел се погрижи да отправи към сър Уолтър, който явно не ги искаше. Той кимна от мястото си и тъй като мистър Норел продължаваше да стои на вратата, се провикна с дрезгав глас:

— Благодаря ви, сър. Благодаря ви! — и устните му се разтеглиха по много любопитен начин. Може би това беше опит за усмивка.

— От цялото си сърце бих желал, сър Уолтър — извика мистър Норел, — да ви поканя да дойдете с мен, за да видите какво ще правя, но причудливата природа на този вид магия изисква уединение. Надявам се, че ще имам честта друг път да ви покажа някоя магия.

Сър Уолтър леко се поклони и се обърна.

В този момент мисис Уинтъртаун говореше със слугата си Робърт и Дролайт се възползва от краткото разсейване, за да придърпа мистър Норел настрана и да прошепне в ухото му:

— Не, не, сър! Не ги отпращайте! Съветвам ви да съберете край леглото всички, които се съгласят да дойдат. Уверявам ви, че това е най-сигурният начин на сутринта всички да научат за нощните ни приключения. И не се притеснявайте да вдигате шум, така че прислугата да ви чуе — произнесете най-внушителните си заклинания! О, колко съм разсеян! Как не се сетих да донеса малко барут, за да го хвърля в огъня! Случайно да ви се намира малко?

Мистър Норел не отговори на този въпрос, а помоли незабавно да го отведат при мис Уинтъртаун.

Но макар че изрично помоли да отиде там сам, скъпите му приятели мистър Дролайт и мистър Ласелс не бяха толкова нелюбезни, че да го оставят в този повратен за кариерата му момент, и затова Робърт поведе и тримата към стая на втория етаж.

8
ДЖЕНТЪЛМЕНЪТ С КОСА КАТО ГЛУХАРЧЕ

Октомври 1807 година

ТАМ НЯМАШЕ никого.

Тоест имаше. Мис Уинтъртаун лежеше в леглото, но философите доста биха се затруднили да определят дали в стаята има някой или не.

Бяха я облекли в бяла рокля и окачили на врата й сребърна верижка, бяха сресали и прибрали в прическа красивата й коса, а на ушите й бяха окачили обеци с перли и гранати. Но беше много съмнително в такъв момент мис Уинтъртаун да се интересува от подобни неща. Бяха запалили свещи и наклали хубав огън в камината, бяха украсили стаята с рози и те я изпълваха със сладък аромат, но сега мис Уинтъртаун можеше да лежи със същото спокойствие и на най-зловонния таван в града.

— Казвате, че е била доста хубава? — каза мистър Ласелс.

— Не сте ли я виждали? — попита Дролайт. — О, тя беше прекрасно създание. Направо божествена. Ангел.

— Наистина? А сега е такава развалина! Трябва да посъветвам всички красиви жени, които познавам, да не умират — отбеляза мистър Ласелс. Той се надвеси над тялото. — Очите й са затворени.

— Очите й бяха самото съвършенство — каза Дролайт. — Бистри, тъмносиви, с дълги тъмни мигли и тъмни вежди. Жалко, че не сте я виждали — беше създание, на което бихте се възхитили — той се обърна към мистър Норел. — Е, сър, готов ли сте да започнете?

Мистър Норел седеше на стол до камината. Решителният делови вид, с който беше влязъл в къщата, се бе изпарил; сега той беше свел глава и дишаше тежко, забил поглед в килима. Мистър Ласелс и мистър Дролайт го наблюдаваха с любопитството, характерно за всеки от тях — тоест Дролайт се суетеше и очите му блестяха в очакване, а Ласелс бе самото хладнокръвие и скептицизъм. Дролайт почтително отстъпи на няколко крачки от леглото, за да може мистър Норел да се приближи, а Ласелс се облегна на стената и скръсти ръце (поза, която често заемаше в театъра).

Магьосникът отново въздъхна.

— Мистър Дролайт, вече ви казах, че този вид магия изисква пълно усамотение. Ще ви помоля да изчакате долу.

— О! Но, сър… — запротестира Дролайт. — Такива близки приятели като Ласелс и мен едва ли могат да бъдат пречка за вас! Ние сме най-тихите хора на света! След две минути ще забравите, че сме в стаята. А и трябва да кажа, че присъствието ни тук е от решаващо значение! Защото кой ще разнесе новината за постижението ви на сутринта, ако не ние с Ласелс? Кой ще опише невижданото величие на момента, в който вашата магия ще триумфира и младата жена ще се съживи? Или покъртителния патос на мига, в който ще бъдете принуден да признаете поражението си? Сам няма да се справите, сър. Знаете, че няма да се справите.

— Може би — каза мистър Норел. — Но това, което предлагате, е абсолютно невъзможно. Аз няма — не мога — да започна, докато не напуснете стаята.

Горкият мистър Дролайт! Той не можеше да принуди магьосника да започне против волята си, но след като бе чакал толкова дълго да види магия, сега искаха да го изключат! Това беше повече, отколкото можеше да понесе. Дори Ласелс остана леко разочарован, защото се бе надявал да види нещо много нелепо, с което да се повесели.

Когато двамата излязоха, мистър Норел се надигна уморено от стола и взе една книга, която бе донесъл със себе си. Разгърна я на страницата, която беше отбелязал със сгънато писмо, и я сложи на малка масичка, за да му бъде подръка, ако се наложи. После започна да изрича заклинание.

То подейства почти незабавно, защото изведнъж се появи зеленина там, където преди я нямаше, и свежо, приятно ухание на гора и поле изпълни стаята. Мистър Норел млъкна.

В средата на стаята стоеше някой: висок, красив господин със съвършена бледа кожа и изобилие от коса, светла и лъскава като пух на глухарче. Хладните му сини очи блестяха, а над тях имаше дълги тъмни вежди, които стърчаха нагоре и се сгъстяваха в краищата. Беше облечен като всеки друг джентълмен, но сакото му бе в най-яркото възможно зелено — цветът на листата в началото на лятото.

— О Lar! — започна мистър Норел с треперещ глас. — О Lar! Magnum opus est mihi tuo auxilio. Haec virgo mortua est et familia eius eam ad vitam redire vult[1] — той посочи тялото на леглото.

При вида на мис Уинтъртаун джентълменът с коса като глухарче изведнъж силно се въодушеви. Той разпери ръце в жест на приятна изненада и бързо заговори на латински. Мистър Норел, който бе свикнал да чете латинския, написан и отпечатан в книгите, установи, че не може да следи словесния поток, който течеше толкова бързо, макар да разпознаваше отделни думи като „formosa“ и „venusta“, използвани за описание на женската красота.

Мистър Норел изчака въодушевлението на джентълмена да утихне и насочи вниманието му към огледалото над камината. Там се появи мис Уинтъртаун, която вървеше по тясна камениста пътека през неприветлив планински пейзаж.

— Ecce mortua inter terram et caelum! — обяви магьосникът. — Scito igitur, o Lar, me ad hanc magnam operam te elegisse quia…[2]

— Да, да! — възкликна джентълменът, изведнъж преминал на английски. — Избрал си да повикаш мен, защото магическият ми гений превъзхожда този на всички останали от моя народ, защото съм бил слуга и довереник на Томас Годблес, Ралф Стоукси, Мартин Пейл и Краля Гарван. Защото съм смел, благороден, щедър и красив като слънце! Всичко това се подразбира! Би било лудост да повикаш някого другиго! И двамата знаем кой съм аз. Въпросът е кой си ти!

— Аз ли? — попита озадачен мистър Норел. — Аз съм най-великият магьосник на своето време!

Джентълменът повдигна едната си съвършена вежда, сякаш искаше да покаже, че е изненадан. Той бавно обиколи мистър Норел, като го оглеждаше от всички страни. После най-нелюбезно дръпна перуката от главата му и надзърна под нея, сякаш магьосникът беше тенджера на огъня и джентълменът искаше да види какво ще има за вечеря.

— Аз… аз съм човекът, избран да възроди магията в Англия! — със запъване произнесе мистър Норел, грабна перуката си и я нахлупи на мястото й, макар и малко накриво.

— Да, очевидно е така! — отбеляза джентълменът. — Иначе нямаше да бъда тук! Нали не мислиш, че ще си губя времето с някой уличен магьосник? Но кой си ти? Това искам да знам. Какви магии си правил? Кой е учителят ти? Кои магически земи си посетил? Кои врагове си сразил? Кои са съюзниците ти?

Мистър Норел остана крайно изненадан от толкова въпроси накуп и се оказа напълно неподготвен да отговори на тях. Той започна да се лута и да се колебае, докато накрая се спря на единствения, на който можеше да даде разумен отговор:

— Нямам учител. Учил съм се сам.

— Как?

— От книги.

— От книги! (Това бе казано с тон на дълбоко презрение.)

— Да, точно така. В наши дни от книгите може да се научи много за магията. Разбира се, повечето неща са празни приказки. Никой не знае по-добре от мен колко празни приказки са напечатани в книгите. Но в тях има и много полезци сведения и не е за вярване как щом понаучи малко, човек започва да разбира…

Мистър Норел започна да се отплесва на тази тема, но джентълменът с коса като глухарче нямаше търпение да слуша изказванията на другите, затова го прекъсна.

— И аз съм първият представител на моя народ, когото си виждал?

— О, да!

Този отговор като че ли се хареса на джентълмена с коса като глухарче и той се усмихна.

— Добре! Ако се съглася да съживя тази млада жена, каква ще бъде наградата ми?

Мистър Норел се покашля.

— Какво точно…? — започна магьосникът с леко дрезгав глас.

— О! Лесно ще се споразумеем! — възкликна джентълменът. — Моите желания са най-скромните на света. За щастие аз съм напълно чужд на алчността и недостойните амбиции. Повярвай, ще видиш, че предложението ми е много по-изгодно за теб, отколкото за мен — така повелява великодушната ми природа! Аз искам само да ми позволиш да ти помагам във всичките ти начинания, да те съветвам по всички въпроси и да те напътствам в научните ти търсения. О! И трябва да се погрижиш целият свят да разбере, че всичките ти постижения се дължат главно на мен!

Мистър Норел изглеждаше леко пребледнял. Той се изкашля и промърмори нещо за щедростта на джентълмена с коса като глухарче.

— Ако бях от магьосниците, които възлагат всичките си дела на друг, бих приел предложението ви на драго сърце. Но, за съжаление… боя се, че… Накратко, нямам намерение да ви наемам — всъщност да наемам когото и да било от народа ви, — нито да ви използвам занапред.

Дълго мълчание.

— Е, това си е чиста неблагодарност! — хладно отбеляза джентълменът. — Аз си направих труда да се отзова. Най-добронамерено изслушах досадните ти брътвежи. Проявих търпение към невежеството ти относно магическите форми и етикет. А сега ти отхвърляш предложението ми за помощ. Бих казал, че други магьосници са преминавали през всевъзможни премеждия, за да спечелят благоразположението ми. Може би трябва да поговоря с другия магьосник. Той сигурно знае по-добре от теб как да се обръща към високопоставени персони — джентълменът се огледа наоколо. — Не го виждам. Къде е?

— Кой?

— Другият.

— Кой друг?

— Другият магьосник!

— Магьос… — започна мистър Норел, но думата заседна в гърлото му. — Не, не! Няма друг магьосник! Аз съм единственият. Уверявам ви, че съм единственият. Откъде ви хрумна, че…?

— Разбира се, че има друг магьосник! — отсече джентълменът, сякаш беше абсолютно нелепо да се отрича нещо толкова очевидно. — Той е най-близкият ти приятел на света!

— Аз нямам приятели — каза мистър Норел.

Той недоумяваше. Кого имаше предвид духът? Чайлдърмас? Ласелс? Дролайт!

— Червенокос, с дълъг нос. И много самодоволен — като всички англичани! — обяви джентълменът с коса като глухарче.

Уточнението не помогна. И Чайлдърмас, и Ласелс, и Дролайт бяха самодоволни, всеки по свой начин, Чайлдърмас и Ласелс имаха дълги носове, но не бяха червенокоси. Мистър Норел не стигна доникъде и с тежка въздишка се върна на основния въпрос.

— Няма ли да ми съдействате? — попита той. — Няма ли да съживите младата жена?

— Не съм казал такова нещо! — отвърна джентълменът с коса като глухарче с тон, който изразяваше изненада от предположението на мистър Норел. — Трябва да призная, че през последните векове започнах малко да се отегчавам от компанията на семейството и слугите си. Сестрите и братовчедите ми притежават много добродетели, но имат и недостатъци. Неприятно ми е да го кажа, но те са донякъде самохвални, горделиви и самодоволни. Тази млада жена — джентълменът посочи мис Уинтъртаун — притежаваше ли обичайните способности и добродетели? Беше ли изящна? Умна? Жизнена? Капризна? Танцуваше ли като слънчев лъч? Яздеше ли като вятър? Пееше ли като ангел? Бродираше ли като Пенелопа? Говореше ли френски, италиански, немски, келтски, уелски и много други езици?

Мистър Норел каза, че вероятно е така и че сигурно това са нещата, с които се занимават днешните млади дами.

— Значи ще бъде подходяща партия за мен! — заяви джентълменът с коса като глухарче и плесна с ръце.

Магьосникът нервно облиза устни.

— Какво точно предлагате?

— Обещай ми половината й живот и считай, че сме се споразумели.

— Половината й живот? — повтори мистър Норел.

— Половината — отвърна джентълменът.

— Но какво ще кажат приятелите й, ако научат, че съм изтъргувал половината й живот? — попита магьосникът.

— О, те изобщо няма да разберат. Можеш да разчиташ на мен за това — обеща джентълменът с коса като глухарче. — Впрочем сега тя няма никакъв живот. Половин живот е по-добре от нищо.

Половин живот наистина изглеждаше далеч по-добре от нищо. С половин живот мис Уинтъртаун можеше да се омъжи за сър Уолтър и да го отърве от банкрут. После ако останеше министър, сър Уолтър би могъл да подкрепя всички планове на мистър Норел за възраждането на английската магия. Но мистър Норел беше изчел много книги, в които се описваха сделките на други английски магьосници с представители на този народ, и знаеше добре какво измамно племе са те. Стори му се, че започва да разбира как джентълменът се опитва да го изиграе.

— Колко дълъг е един живот? — поинтересува се магьосникът.

Джентълменът с коса като глухарче разпери ръце с най-чистосърдечен вид.

— Колко ти се иска? — попита той.

Мистър Норел се замисли.

— Да предположим, че на дамата е отредено да живее деветдесет и четири години. Деветдесет и четири е приемлива възраст. Сега тя е на деветнадесет. Значи й остават седемдесет и пет години. Ако сте съгласен да си поделим останалите й седемдесет и пет години, не виждам защо да не ви дам половината.

— Добре, седемдесет и пет години — съгласи се джентълменът с коса като глухарче. — Точно половината от тях принадлежат на мен.

Мистър Норел го изгледа с безпокойство.

— Има ли още нещо, което трябва да направим? — попита той. — Дали да не подпишем договор?

— Не, но аз трябва да взема нещо от дамата като залог за това, че ми принадлежи.

— Вземете някой от пръстените й — предложи мистър Норел — или верижката на врата й. Убеден съм, че ще мога да обясня липсата на един пръстен или верижка.

— Не — отсече джентълменът. — Трябва да бъде нещо… А, сетих се!

Дролайт и Ласелс седяха в стаята, където мистър Норел се срещна за пръв път със сър Уолтър. Мястото беше доста мрачно. Огънят в камината бе слаб, а свещите бяха почти изгорели. Завесите не бяха спуснати и никой не се беше сетил да затвори капаците на прозорците. Барабаненето на дъжда по стъклата навяваше меланхолия.

— Подходяща нощ за съживяване на мъртъвци — отбеляза мистър Ласелс. — Дъждът и клоните на дърветата се удрят в прозорците, а вятърът вие в комина — всъщност налице са всички сценични ефекти. Често ме спохожда вдъхновение да пиша пиеси и не знам дали приключенията от тази нощ няма да ме вдъхновят да направя нов опит — трагикомедия, разказваща за отчаяните опити на един разорен министър да спечели пари по всевъзможни начини, като се започне от брак по сметка и се свърши с магия. Мисля, че ще се приеме много добре. Мога да я нарека „Колко жалко, че тя е труп“.

Ласелс направи пауза, за да може Дролайт да се посмее на остроумието му, но приятелят му не беше в настроение поради отказа на магьосника да го пусне да види магията, затова каза само:

— Къде ли са се дянали всички?

— Нямам представа.

— Е, като се има предвид какво направихме за тях, мисля, че заслужаваме по-добро отношение от това! Само преди половин час не знаеха как да изразят благодарността си! И толкова бързо ни забравиха — много лошо! Откак сме дошли, не са ни предложили и парче сладкиш. Разбирам, че е вече късно за вечеря, но аз например умирам от глад! — той помълча малко и добави: — И огънят почти угасна.

— Ами сложете още въглища — предложи Ласелс.

— Какво? Нали целият ще се изцапам!

Една по една свещите изгоряха и светлината от огъня намаля, докато венецианските пейзажи на стената се превърнаха в големи катраненочерни квадрати, окачени на малко по-бледочерни стени. Дълго време двамата приятели седяха в мълчание.

— Часовникът удари един и половина! — внезапно се обади Дролайт. — Какъв самотен звук! Уф! Всички страшни неща в романите винаги се случват в мига, когато ударите на църковната камбана или часовника отекнат в тъмната къща!

— Не се сещам за нищо страшно, станало в един и половина — отбеляза Ласелс.

В този момент откъм стълбите се чуха стъпки, които бързо се приближаваха. Вратата на стаята се отвори и някой застана на прага със свещ в ръка. Дролайт посегна към ръжена. Но това беше мистър Норел.

— Не се стряскайте, Дролайт. Няма от какво да се страхувате.

Но когато магьосникът вдигна свещта, лицето му като че ли изразяваше тъкмо обратното: той беше много блед, с разширени очи, в които още личаха следи от ужас.

— Къде е сър Уолтър? — попита мистър Норел. — Къде са другите? Мис Уинтъртаун пита за майка си.

Наложи се два пъти да повтори последното изречение, докато господата вникнат в смисъла му.

Ласелс примигна два-три пъти и зяпна от учудване, но после се опомни, затвори уста и прие надменно изражение, което запази до края на нощта, сякаш искаше да покаже, че най-редовно посещава домове, където магьосници съживяват мъртви млади дами, и конкретният случай като цяло му се е сторил по-скоро скучен. Дролайт от своя страна имаше хиляди неща за казване и мисля, че ги изрече всичките, но за съжаление никой в този момент не беше в състояние да му обърне внимание.

Дролайт и Ласелс отидоха да повикат сър Уолтър. После сър Уолтър повика мисис Уинтъртаун, а мистър Норел поведе последната, обляна в сълзи и разтреперана, към стаята на дъщеря й. Междувременно новината за съживяването на мис Уинтъртаун се разнесе из останалите части на къщата и скоро слугите преливаха от радост и благодарност към мистър Норел, мистър Дролайт и мистър Ласелс. Икономът и двама слуги отидоха при Дролайт и Ласелс и помолиха за позволение да кажат, че ако някога господата имат нужда и от най-дребната услуга, трябва само да им се обадят.

Мистър Ласелс прошепна на мистър Дролайт, че досега не му се е случвало да върши добри дела и не е знаел, че в резултат на това хора от най-долно потекло започват да се държат фамилиарно с теб, което е крайно неприятно, затова занапред ще се постарае да не прави добро на никого. За щастие хората от долно потекло бяха толкова радостни, че дори не разбраха колко са го засегнали.

Скоро се разбра, че мис Уинтъртаун е станала от леглото и с помощта на мистър Норел е отишла в своята всекидневна, където са я настанили в кресло край огъня и са й поднесли чай.

Дролайт и Ласелс бяха поканени на горния етаж в приятна малка стая, където завариха мис Уинтъртаун, майка й, сър Уолтър, мистър Норел и няколко слуги.

Мисис Уинтъртаун и сър Уолтър изглеждаха така, сякаш тази нощ бяха пропътували няколко свята: толкова бяха бледи и изнурени; мисис Уинтъртаун плачеше, а сър Уолтър от време на време прокарваше ръка по челото си като човек, сънувал кошмар.

Мис Уинтъртаун, от друга страна, изглеждаше много спокойна и уравновесена, като млада дама, прекарала тиха и обикновена вечер у дома. Седеше в кресло, облечена със същата елегантна рокля, с която Дролайт и Ласелс я бяха видели за последно. Тя стана и се усмихна на Дролайт.

— Сър, мисля, че почти не сме се срещали, но ми казаха колко съм ви задължена. Боя се, че това е услуга, за която няма отплата. Фактът, че сега съм тук, до голяма степен се дължи на вашата енергия и упоритост. Благодаря ви, сър. Много, много благодаря.

Мис Уинтъртаун протегна двете си ръце към него и той ги пое.

— О, мадам! — възкликна Дролайт и се разсипа в поклони и усмивки. — Уверявам ви, че това беше огромна чест…

Тук той се сепна и млъкна.

— Мадам? — каза накрая, като рязко и смутено се засмя (което само по себе си бе доста странно — Дролайт не се смущаваше лесно). Той продължи да стиска ръцете й, но се огледа из стаята, сякаш търсеше някой, който да му помогне да се измъкне от затруднението. После поднесе едната ръка на мис Уинтъртаун към лицето й. Тя ни най-малко не се уплаши от това, което видя, но остана изненадана и вдигна ръката си, за да може майка й да я види.

Лявото кутре липсваше.

[1] О, дух! Имам голяма нужда от твоята помощ. Тази девойка е мъртва и семейството й желае тя да се завърне към живота. ↑

[2] Ето мъртвата между земята и небето! Знай, о, дух, че избрах теб за тази велика задача, защото… ↑

9
ЛЕЙДИ ПОУЛ

Октомври 1807 година

ОТДАВНА Е отбелязано (от дама, значително по-умна от авторката на настоящата книга) колко добре настроен е светът към млади хора, които умират или се женят. Представете си какъв интерес предизвика мис Уинтъртаун! Никоя млада дама не бе изпадала в по-благоприятно положение, защото във вторник тя издъхна, в ранните часове на сряда беше съживена и в четвъртък се омъжи, което някои оцениха като прекалено за една седмица.

Всички изгаряха от желание да я видят. Сведенията на повечето хора се ограничаваха с факта, че в преминаването си от единия свят към другия и обратно е изгубила един пръст. Измъчваше ги силно любопитство: дали у нея бяха настъпили и други промени? Никой не знаеше.

В сряда сутринта (непосредствено след успешното й съживяване) главните участници в това чудно приключение като че ли се бяха наговорили да лишат гражданите от каквито и да било новини; сутрешните посетители на „Брунзуик Скуеър“ успяваха да научат само, че мис Уинтъртаун и майка й си почиват, на „Хановер Скуеър“ беше същото — мистър Норел е много уморен и е абсолютно невъзможно да се среща с когото и да било, — а колкото до сър Поул, никой не знаеше къде да го намери (макар да имаше подозрения, че още се намира в дома на мисис Уинтъртаун на „Брунзуик Скуеър“). Ако не бяха мистър Дролайт и мистър Ласелс (щедри и добродетелни души!), градът щеше да бъде лишен от всякакви сведения, но двамата усърдно обиколиха Лондон с файтон, като се появиха в неизвестен брой гостни, кабинети, всекидневни и салони за карти. Трудно е да се каже на колко вечери бе поканен Дролайт в този ден — и е цяло щастие, че не беше лаком, в противен случай можеше трайно да увреди храносмилането си. Сигурно петдесет пъти, а може би и повече, му се наложи да разкаже как след съживяването на мис Уинтъртаун той плакал заедно с майка й, как сър Уолтър Поул му стиснал ръката и му благодарил от все сърце, а той помолил сър Уолтър да не се тревожи за това, как мисис Уинтъртаун настояла двамата с Ласелс да си отидат у дома с личния й файтон.

Сър Уолтър Поул напусна къщата на мисис Уинтъртаун към седем и се прибра да поспи няколко часа, но около обяд се върна на „Брунзуик Скуеър“, точно както предполагаха хората в града — колко сме прозрачни за съседите си! Дотогава за мисис Уинтъртаун вече бе станало ясно, че дъщеря й се е прочула и че за една нощ е станала популярна сред обществото. Освен хората, които оставяха визитните си картички на вратата, час по час пристигаха купища писма и поздравителни бележки за мис Уинтъртаун, много от тях изпратени от хора, за които майка й никога не беше чувала. „Позволете ми, мадам — гласеше едно поздравление, — да ви помоля да се отърсите от кошмара на сенчестата долина, която се бе разкрила пред вас.“

Фактът, че непознати хора се считаха в правото си да обсъждат толкова лични неща като смъртта и възкресението и че натрапваха любопитството си в писма до дъщеря й, предизвика крайно недоволство у мисис Уинтъртаун; тя имаше много възражения срещу тези вулгарни, зле възпитани същества и с пристигането си на „Брунзуик Скуеър“ сър Уолтър беше принуден да ги изслуша всичките.

— Моят съвет, мадам — каза той, — е да не мислите повече за това. Както ние, политиците, твърде добре знаем, политиката на достойно мълчание е най-добрата защита срещу подобно неуважение.

— Ах, сър Уолтър! — възкликна бъдещата му тъща. — За мен е голямо облекчение да видя колко често мненията ни съвпадат! Достойно мълчание. Точно така. Не мисля, че дискретността ни относно страданията на бедната ми скъпа Ема може да бъде прекалена. Аз например съм твърдо решена от утре да не говоря повече за случилото се.

— Може би — каза сър Уолтър — няма нужда да стигаме чак дотам. Защото, както знаете, не бива да забравяме мистър Норел. Той трябва да ни бъде като живо напомняне за онова, което се случи. Боя се, че занапред ще го виждаме доста често: след услугата, която ни направи, никога не бихме могли да му се отблагодарим по достойнство — той помълча малко, после добави с кисело изражение на грозното си лице: — За щастие мистър Норел бе така добър да ми посочи по какъв начин би предпочел да му се отплатя.

Това беше намек за разговора, който сър Уолтър и мистър Норел проведоха в четири часа сутринта, когато магьосникът го причака на стълбите и му разказа надълго и нашироко за плановете си да победи французите с магия.

Мисис Уинтъртаун отвърна, че, разбира се, с най-голямо удоволствие би удостоила мистър Норел с прояви на особено уважение и почит, та всички да разберат колко високо го цени. Защото освен че е велик магьосник, в което вече никой в къщата не би могъл да се съмнява, той изглежда много мил възрастен джентълмен.

— Така е — съгласи се сър Уолтър. — Но сега най-голямата ни грижа трябва да бъде да пазим мис Уинтъртаун от излишни натоварвания и тъкмо за това исках да поговоря с вас. Не знам какво мислите по въпроса, но според мен би било по-добре да отложим сватбата със седмица-две.

Мисис Уинтъртаун не можеше да одобри подобна идея: всичко беше вече готово, дори повечето ястия от сватбения обяд бяха сготвени, какъв смисъл имаше да ги оставят да се развалят, само за да повторят всичко отначало след седмица-две? Сър Уолтър нямаше какво да възрази срещу доводите на домакинската икономика и предложи да попитат мис Уинтъртаун дали се чувства достатъчно силна за това.

Те станаха от креслата в леденостудената гостна (където се състоя този разговор) и се качиха в стаята на мис Уинтъртаун на втория етаж, за да й зададат въпроса.

— О! — възкликна тя. — Никога през живота си не съм била по-добре. Чувствам се силна и здрава. Благодаря ви. Тази сутрин вече излизах на разходка. Не ми се случва често. Рядко имам сили за подобно упражнение, но днес къщата ми се стори затвор. Копнеех да изляза навън.

Сър Уолтър я погледна силно разтревожен.

— Разумно ли е? — той се обърна към мисис Уинтъртаун: — Правилно ли сте постъпили?

Мисис Уинтъртаун отвори уста да възрази, но дъщеря й само се разсмя и каза:

— О, мама дори не разбра, уверявам ви. Аз излязох, докато тя още спеше в стаята си. Барнард ме придружи. Обиколих „Брунзуик Скуеър“ двадесет пъти. Двадесет! Чували ли сте нещо по-невероятно? Но изпитвах такова желание да ходя! Всъщност мисля, че ако беше възможно, бих се затичала, но знаете как е в Лондон… — тя отново се засмя. — Исках да отида по-далеч, но Барнард не ми позволи. Много се безпокоеше да не припадна по пътя. Не ми даде да се отдалеча от къщата.

Те я гледаха втренчено. Освен всичко останало това беше може би най-дългото изказване, което сър Уолтър я бе чувал да произнася. Мис Уинтъртаун седеше много изправена с блеснали очи и поруменели бузи — истинско олицетворение на добро здраве и красота. Говореше толкова бързо и с такова живо изражение, изглеждаше толкова весела и енергична! Сякаш мистър Норел не само я беше съживил, но й бе дал двойно и тройно повече жизненост отпреди.

Беше много странно.

— Разбира се — каза сър Уолтър, — ако се чувствате достатъчно добре, за да се натоварвате физически, то аз съм убеден, че никой не би ви забранил — защото няма по-добро средство за подсилване и поддържане на здравето от редовните упражнения. Но може би за момента ще бъде по-добре, ако не излизате навън, без да предупредите. Трябва да има още някой освен Барнард, който да ви пази. Знаете ли, бих се радвал, ако занапред оказвате тази чест на мен.

— Но вие ще бъдете зает, сър Уолтър — напомни му тя. — Имате да се занимавате с куп държавни дела.

— Така е, но…

— О! Знам, че сте постоянно зает с неотложни дела. Не мога да изисквам повече от вас.

Мис Уинтъртаун гледаше на перспективата да бъде пренебрегвана с такова весело примирение, че той отвори уста да възрази, но справедливостта на думите й му попречи да каже каквото и да било. Още когато я видя за пръв път в дома на лейди Уинзел в Бат, сър Уолтър остана силно поразен от красотата и изяществото й и бързо заключи, че би било прекрасно не просто да се ожени за нея колкото може по-скоро, но и да я опознае, защото започваше да си мисли, че като се изключат парите, от нея може да излезе добра съпруга. Той предполагаше, че за около час разговор двамата биха могли да напреднат много в изграждането на онова безрезервно разбирателство и доверие, което е така необходимо в една съпружеска двойка. Сър Уолтър искрено се надяваше, че подобен разговор на четири очи бързо би разкрил взаимната им симпатия и сходството във вкусовете. Мис Уинтъртаун вече бе казала няколко неща, които му даваха основание да вярва, че е така. И тъй като беше мъж — умен при това — и на четиридесет и две години, той, разбира се, разполагаше с много сведения и бе запознат с множество мнения по почти всеки въпрос, за който бихте могли да се сетите, и копнееше да ги сподели с една красива деветнадесетгодишна жена, а тя, както му се струваше, не би могла да остане безразлична. Но с неговите дела и нейното крехко здраве този интересен разговор все още не се беше състоял, а сега тя му казваше, че очаква, след като се оженят, нещата да продължат както досега. И по всичко личеше, че това не я безпокои. Тъкмо обратното: окрилена от новата си жизненост, тя сякаш намираше за забавно, че на него изобщо му е хрумнало да се надява на някаква промяна.

За нещастие той вече беше закъснял за среща с външния министър, затова взе ръката на мис Уинтъртаун (непокътнатата й дясна ръка) и много галантно я целуна, каза й с какво нетърпение очаква утрешния ден, когато ще стане най-щастливият мъж на света, учтиво — с шапка в ръка — изслуша кратката реч на мисис Уинтъртаун по въпроса и излезе от къщата, твърдо решен по-нататък да помисли върху проблема — всъщност веднага щом намери време.

На следващата сутрин сватбата наистина се състоя в „Сейнт Джордж“ на „Хановер Скуеър“. На нея присъстваха почти всички министри на Негово величество, двама-трима херцози, половин дузина адмирали, един епископ и неколцина генерали. Но за съжаление трябва да кажа, че макар и дългът на тези велики мъже е винаги неотклонно да бдят над мира и просперитета на страната, в деня, когато мис Уинтъртаун се омъжи за сър Уолтър, никого не го беше грижа за това. Човекът, който привличаше всички погледи, за когото всички шушукаха със съседите си и когото сочеха с пръст, беше магьосникът мистър Норел.

10
КОЛКО Е ТРУДНО ДА СЕ НАМЕРИ РАБОТА ЗА МАГЬОСНИК

Октомври 1807 година

СЪР УОЛТЪР възнамеряваше да постави въпроса за магията пред другите министри постепенно, като им даде възможност да свикнат с тази идея, преди да изпитат уменията на мистър Норел във войната. Той се боеше, че ще има възражения; не се съмняваше, че мистър Канинг ще реагира саркастично, че лорд Касълрей няма да помогне, а граф Чатъм ще остане направо изумен.

Но всички тези страхове се оказаха напълно неоснователни. Както бързо установи, министрите бяха също толкова заинтригувани от новосъздалата се ситуация, колкото и всички останали в Лондон. На следващото събрание на кабинета в Бърлингтън Хаус[1] те изявиха готовност да използват способностите на единствения магьосник в Англия. Но съвсем не им беше ясно как. Бяха изминали двеста години, откакто английското правителство за последно бе използвало магьосник и министрите бяха поотвикнали от това.

— Основният ми проблем — обясни лорд Касълрей — е в набирането на мъже за войската — почти невъзможна задача, уверявам ви; британците са крайно невойнолюбив народ. Но аз съм хвърлил око на Линкълншир: казвали са ми, че свинското в Линкълншир е изключително добро и като го ядат, хората там стават много здрави и силни. Така че за мен най-полезно би било едно общо заклинание за целия Линкълншир, което да накара три-четири хиляди младежи изведнъж да се изпълнят с неустоимо желание да станат войници и да се бият с французите — той погледна с известна завист към сър Уолтър. — Дали вашият приятел знае такова заклинание, сър Уолтър? Как мислите?

Сър Уолтър нямаше представа, но каза, че ще попита мистър Норел. По-късно същия ден сър Уолтър Поул се обади на магьосника и му зададе този въпрос. Мистър Норел остана доволен. Не мислеше, че някой досега е искал подобна магия и помоли сър Уолтър да предаде комплименти от негово име на лорд Касълрей за оригиналния му начин на мислене. Колкото до това дали е възможно да се направи такова нещо:

— Затруднението тук се състои в прилагането на заклинанието върху Линкълншир, а оттам и върху младежите. Съществува опасност, ако успея — което, смея да се надявам, ще стане, — Линкълншир и няколко съседни графства да останат без население.

Сър Уолтър се върна при лорд Касълрей и му предаде, че отговорът е не. Следващата магия, която министрите поискаха, достави далеч по-малко удоволствие на мистър Норел. Съживяването на лейди Поул бе заинтригувало всички в Лондон и министрите съвсем не правеха изключение от останалите. Лорд Касълрей започна с това, че зададе на министрите въпроса от кого най-много се е страхувал Наполеон Бонапарт. Кой е предугаждал всеки ход на вероломния френски император? Кой е нанесъл такова поражение на французите, че те повече не са посмели да подадат френските си носове от родните си пристанища? Коя е тази личност, обединила в едно всички английски добродетели? Кой друг, каза лорд Касълрей, ако не лорд Нелсън? Естествено, първото нещо, което трябва да се направи, е да се съживи лорд Нелсън. Лорд Касълрей помоли сър Уолтър за извинение — може би нещо не разбира, но защо изобщо си губят времето да обсъждат този въпрос?

Тук мистър Канинг, енергичен и сприхав човек, бързо отговори, че, разбира се, липсата на лорд Нелсън дълбоко натъжава всички, Нелсън е национален герой, Нелсън е точно такъв, какъвто лорд Касълрей казва. Но след всичко казано и направено — мистър Канинг няма намерение да обижда флота, тази най-славна британска институция — Нелсън е чисто и просто моряк, докато мистър Пит-младши е всичко накуп[2]. Ако трябва да се съживи някой от мъртвите, тогава наистина няма друг избор освен Пит.

Лорд Чатъм (който освен всичко останало беше брат на мистър Пит-младши) естествено подкрепи това предложение, но попита защо изобщо трябва да избират — не могат ли да съживят и Пит, и Нелсън? Просто ще платят двойно на магьосника — никой не би възразил срещу това, нали?

После останалите министри започнаха да предлагат други кандидати за съживяване, докато се стигна дотам, че половината гробове в Англия трябваше да се опразнят. Много скоро беше съставен дълъг списък от мъртви джентълмени и както винаги се завърза спор.

— Това няма да свърши работа — каза сър Уолтър. — Трябва да започнем отнякъде и ми се струва, че всеки от нас дължи настоящия си пост на приятелството си с мистър Пит. Ще допуснем голяма грешка, ако отдадем предпочитание на друг джентълмен.

Изпратиха човек да повика мистър Норел от „Хановер Скуеър“ в Бърлингтън Хаус. Магьосникът беше въведен във великолепната зала, където седяха министрите. Сър Уолтър му каза, че обмислят ново съживяване.

Мистър Норел пребледня като платно и промърмори, че особеното уважение, което изпитва към сър Уолтър, го е подтикнало да направи магия, която при други обстоятелства не би дръзнал да предприеме, че няма никакво желание да повтаря опита и че министрите не осъзнават за какво го молят.

Но когато разбра кой точно е кандидатът за съживяване, мистър Норел като че ли изпита голямо облекчение и каза нещо за състоянието на тялото.

После министрите си спомниха, че мистър Пит е мъртъв от близо две години, и колкото и да бяха предани на премиера приживе, нямаха голямо желание да го видят в сегашното му състояние. Лорд Чатъм (брат на мистър Пит) тъжно отбеляза, че горкият Уилям със сигурност е доста разложен.

Никой не спомена и дума повече по въпроса.

След седмица лорд Касълрей предложи да изпратят мистър Норел до Холандия или може би до Португалия — места, където министрите не се надяваха да спечелят голямо предимство пред Бонапарт и където магьосникът би могъл да опита да направи нещо под ръководството на генералите и адмиралите. И така, адмирал Пейкок, стар червендалест морски вълк, и капитан Харкорт-Брус от 20-и полк на леките драгуни бяха изпратени в качеството на военноморска делегация до „Хановер Скуеър“ да проучат мистър Норел.

Капитан Харкорт-Брус бе не само дързък, красив и смел, но беше и романтик. Възраждането на магията в Англия силно го интригуваше. Той бе голям почитател на вълнуващи исторически книги и главата му беше пълна с разкази за древни битки, в които французите имат числено превъзходство и англичаните са обречени на смърт, но изведнъж се разнася странна, неземна музика и на върха на хълма се появява Кралят Гарван с висок черен шлем и мантия от гарванови пера, развяна на вятъра, спуска се в галоп по склона на големия си черен кон, следван от стотина рицари и стотина феи, и побеждава французите с магия.

Това беше представата на капитан Харкорт-Брус. Това очакваше да се случва занапред по всички бойни полета на континента. Затова когато видя мистър Норел в гостната на „Хановер Скуеър“, когато седна и го чу капризно да се оплаква на слугата си първо, че сметаната в чая била прекалено гъста, после, че била прекалено рядка — е, едва ли ще се учудите, когато ви кажа, че остана разочарован. Всъщност след срещата той така посърна, че адмирал Пейкок, безцеремонен възрастен джентълмен, искрено го съжали и си позволи само съвсем умерено да му се присмее и да го подразни.

Адмирал Пейкок и капитан Харкорт-Брус се върнаха при министрите и казаха, че и дума не може да става да изпращат мистър Норел където и да било, че ако го направят, адмиралите и генералите никога няма да простят на правителството. Тази есен в продължение на няколко седмици министрите имаха чувството, че никога няма да намерят работа на единствения си магьосник.

[1] Бърлингтън Хаус на „Пикадили“ беше лондонската резиденция на херцога на Портланд, Пръв министър на хазната (когото много хора напоследък наричат по френски образец премиер-министър). Сградата е построена през Средновековието, когато английските благородници не са се страхували да си съперничат с монарха по могъщество и богатство, затова тя няма равна на себе си по красота никъде в столицата. Колкото до самия херцог, той беше почтен възрастен джентълмен, но, горкият, съвсем не отговаряше на представите за премиер-министър. Беше много стар и болен. Сега той лежеше в стая със спуснати завеси в отдалечена част на къщата, омаян от лауданум и полужив. Не можеше да бъде от полза нито за страната си, нито за колегите си министри. Единственото предимство, което те виждаха в това, че херцогът продължава да заема поста си, беше, че можеха да ползват великолепната му къща за своите събрания и да нареждат на прекрасната му прислуга да поднася всичко, което им хрумне, от избата (обикновено министрите намираха, че от управляването на Великобритания се ожаднява). ↑

[2] Уилям Пит-младши (1759–1806) — много е съмнително някога да се появи друг като него, защото той става премиер-министър на двадесет и четири години и управлява страната — с един-единствен кратък интервал от три години — чак до смъртта си. ↑

11
БРЕСТ

Ноември 1807 година

ПРЕЗ ПЪРВАТА СЕДМИЦА на ноември ескадрила от френски кораби се готвеше да напусне пристанището Брест, разположено на западното крайбрежие на Бретан. Намерението на французите беше да огледат Бискайския залив за британски кораби, които да пленят или ако не успеят, да попречат на британците да направят каквото са си наумили.

Вятърът неотклонно духаше към морето. Френските моряци се трудеха бързо и сръчно и корабите бяха почти готови, когато изведнъж се появиха тежки черни облаци и заваля дъжд.

Съвсем естествено беше на такова голямо пристанище като Брест да има голям брой хора, които следят ветровете и времето. Точно когато корабите се готвеха да отплават, неколцина от тези хора в пристъп на силно безпокойство се завтекоха към доковете, за да предупредят моряците, че в този дъжд има нещо много нередно: облаците, казаха те, идват от север, докато вятърът духа от изток. Невъзможно, но факт. Капитаните на корабите имаха време само да се стъписат, да се усъмнят или да се изнервят — в зависимост от характерите си, — когато им донесоха друга новина.

Пристанището Брест се състои от вътрешен и външен залив, като вътрешният залив е отделен от открито море с полуостров във формата на дълга тясна ивица. Когато дъждът се усили, френските офицери, натоварени с командването на корабите, научиха, че във външния залив се е появила голяма флотилия британски кораби.

Колко точно бяха корабите? Дозорите не знаеха. Повече, отколкото можеха да преброят — може би към стотина. Също като дъжда, корабите се бяха появили в един миг насред празното море. Какви бяха корабите? О, това беше най-странното! Имаше само линейни кораби — тежко въоръжени двупалубни и трипалубни.

Това беше съкрушителна новина. Множеството кораби и внушителните им размери бяха дори по-зашеметяващи от внезапната им поява. Британският флот от дълго време обсаждаше Брест, но никога с повече от двадесет и пет кораба, сред които имаше само десет или дванадесет линейни кораба, останалите бяха маневрени леки фрегати, шлюпове и бригове.

Тази история със стоте кораба беше толкова невероятна, че френските капитани не повярваха, докато не седнаха на конете си или на гребни лодки и не отидоха до Локрист или Камаре Сен Жулиен, или други такива места, където можеха да се изкатерят на някоя височина и да видят корабите с очите си.

Минаваха дни. Небето беше оловносиво и дъждът продължаваше да вали. Британските кораби упорито не помръдваха от местата си. Жителите на Брест бяха уплашени до смърт, че те могат да се приближат към града и да започнат да го обстрелват. Но корабите не предприемаха нищо.

Още по-странни бяха новините, които идваха от други пристанища на Френската империя — Рошфор, Тулон, Марсилия, Генуа, Венеция, Флъшинг, Лориан, Антверпен и много други по-маловажни градове. Те също бяха блокирани от британски флотилии от по стотина бойни кораба. Това беше невъзможно. Събрани заедно, тези флотилии образуваха по-голям брой кораби, отколкото британците притежаваха. Всъщност дори повече бойни кораби, отколкото имаше по цялата земя.

По онова време най-високопоставеният офицер в Брест беше адмирал Демулен. Той имаше слуга, много дребен човек, не по-голям от осемгодишно дете, и смугъл, колкото смугъл може да бъде един европеец. Изглеждаше така, сякаш го бяха пъхнали във фурната и пекли твърде дълго, затова беше малко позагорял. Кожата му имаше цвят на кафеени зърна и вид на пресъхнал оризов пудинг. Косата му бе черна, щръкнала и мазна като костите и перата по онези части от печените пилета, които не стават за ядене. Името му беше Пероке (което означава папагал). Адмирал Демулен много се гордееше с Пероке, гордееше се с ръста, ума, ловкостта му и най-вече с цвета на кожата му. Адмиралът често обичаше да казва, че е виждал чернокожи, които изглеждат бели в сравнение с Пероке.

Пероке стоеше от четири дни на дъжда и наблюдаваше корабите през далекогледа си. Водата се стичаше по малката му униформена шапка и правеше шинела му застрашително тежък, като превръщаше вълната в кече, спускаше се на тънки струйки по опечената му мазна кожа, но той не й обръщаше никакво внимание.

След четири дни Пероке въздъхна, скочи на крака, протегна се, свали шапката си, почеса се продължително по главата, прозина се и каза:

Е, адмирале, това са най-странните кораби, които някога съм виждал. Не ги разбирам.

— Какво имаш предвид, Пероке? — попита адмиралът.

На възвишенията край Камаре Сен Жулиен заедно с Пероке стояха адмирал Демулен и капитан Жюмо и дъждът се стичаше по техните униформени шапки, превръщаше вълната на шинелите им в кече и пълнеше ботушите им с вода.

— Ами — започна Пероке, — корабите се държат на повърхността, сякаш морето е спокойно, а то не е спокойно. Духа силен западен вятър, който досега трябваше да ги е запратил в онези скали, но така ли е? Не. Корабите блъскат ли се? Не. Прибират ли платната? Не. Не мога да преброя всичките пъти, когато вятърът се смени, откакто съм тук, а какво направиха хората на корабите? Нищо.

Капитан Жюмо, който не обичаше Пероке и завиждаше за влиянието му над адмирала, се изсмя.

— Пероке е луд, адмирале. Ако британците наистина са такива безделници или невежи, както той твърди, от корабите им досега да са останали само купчини отломки.

— Това са по-скоро изображения на кораби — размишляваше Пероке, без да обръща внимание на капитана, — отколкото истински кораби. Но още по-странен, адмирале, е онзи кораб там, трипалубният, в най-северния край. В понеделник беше като останалите, а сега платната му са целите окъсани, бизан-мачтата я няма, а от едната страна има дупка.

— Ур-р-ра! — провикна се капитан Жюмо. — Някой храбър френски екипаж му е нанесъл поражение, докато ние с вас стоим тук и си говорим.

Пероке се усмихна.

— А мислите ли, капитане, че британците биха оставили френски кораб да се приближи към стотината им кораба и да го обстреля, а после спокойно да се отдалечи? Ха! Да можех да ви видя, капитане, как го правите с малката си лодка! Не, адмирале, моето мнение е, че британските кораби се стопяват.

— Стопяват ли се? — попита учуден адмиралът.

— Корпусът се е раздул като торба с прежда — каза Пероке. — А бушпритът и шпринтовото платно са клюмнали във водата.

— Каква идиотска безсмислица! — възкликна капитан Жюмо. — Как може кораб да се топи?

— Не знам — отвърна Пероке замислен. — Зависи от какво е направен.

— Жюмо, Пероке — заяви адмирал Демулен, — мисля, че най-добре би било да се приближим и да огледаме корабите. Ако британската флотилия се приготви да атакува, ще се върнем, но може би ще успеем да научим нещо.

И така, Пероке, адмиралът и капитан Жюмо отплаваха в дъжда заедно с неколцина смели мъже, защото макар да посрещат затрудненията с хладнокръвие, моряците са суеверни, а Пероке не беше единственият човек в Брест, забелязал странното поведение на британските кораби.

След като изминаха половината път, нашите храбри герои видяха, че чудноватите кораби са целите сиви и блестят, блестят дори под мрачното небе, дори под проливния дъжд. Веднъж — само за миг — облаците се разделиха и върху морето падна слънчев лъч. Корабите изчезнаха. После облаците се събраха и корабите се появиха отново.

— Мили Боже! — възкликна адмиралът. — Какво означава всичко това?

— Може би — смутено каза Пероке — британските кораби са потънали и това са призраците им.

Странната флотилия продължи да блести и това доведе до кратък спор относно материала, от който е направена. Адмиралът каза, че може би е желязо или стомана. (Метални кораби! Ама че хрумване! Често си мисля, че французите са народ със странни приумици.)

Капитан Жюмо се зачуди дали не са направени от станиол.

— Станиол! — възкликна адмиралът.

— О, да! — отвърна капитан Жюмо. — Знаете, че дамите навиват парчета станиол на тънички рула и правят от тях малки кошнички, които после украсяват с цветя и пълнят с бонбони.

Адмиралът и Пероке се изненадаха, като чуха това, но капитан Жюмо беше хубав мъж и очевидно знаеше повече от тях за заниманията на дамите.

И все пак ако една дама правеше такава кошничка за една вечер, колко дами бяха необходими, за да се направи флотилия? Адмиралът каза, че само като си помисли, сърцето го заболява.

Слънцето отново изгря. Този път те бяха по-близо до корабите и видяха как слънчевата светлина минава през тях и ги прави толкова безцветни, че от тях остава само лек блясък над водата.

— Стъкло — каза адмиралът и наистина беше по-близо до целта, но накрая умният Пероке стигна до верния отговор.

— Не, адмирале, това е дъжд. Те са направени от дъжд.

Докато дъждът падаше от небето, капките се стичаха така, че образуваха едри маси — колони, греди и платна, които някой беше оформил като множество кораби.

Пероке, адмиралът и капитан Жюмо бяха обзети от желание да узнаят кой може да е направил подобно нещо и се съгласиха, че сигурно е някой майстор на дъждове.

— Но не само майстор на дъждове! — възкликна адмиралът. — Трябва да е и кукловод! Вижте ги как се люлеят на водата! Как платната се издуват и увисват!

— Това е най-красивото нещо, което съм виждал, адмирале — каза Пероке, — но пак повтарям, този човек, какъвто и да е той, не знае нищо за корабното дело или корабоплаването.

В продължение на два часа дървеният кораб на адмирала плаваше сред и около дъждовните кораби. Тъй като бяха направени от дъжд, те не вдигаха никакъв шум: нито скърцане на дърво, нито плясък на платно на вятъра, нито вик на моряк към свой другар. Няколко пъти групи хора с гладки лица от дъжд се показваха на бордовата ограда, за да погледат дървения кораб с неговия екипаж от плът и кръв, но какво си мислеха моряците от дъжд — никой не би могъл да каже. И адмиралът, капитанът и Пероке се чувстваха в пълна безопасност, защото, както отбеляза Пероке, „Дори ако моряците от дъжд решат да открият огън по нас, те имат единствено оръдия от дъжд и само ще ни намокрят“.

Пероке, адмиралът и капитан Жюмо бяха преизпълнени с възхищение. Те забравиха, че са ги изиграли, забравиха, че са изгубили цяла седмица и че през тази седмица британците са превзели пристанищата на Балтийско море и тези по португалското крайбрежие, както и всички други пристанища, в които император Наполеон Бонапарт не ги пускаше. Но магията, държала корабите толкова време, явно отслабваше (което беше вероятно обяснение за топящия се кораб в най-северния край на флотилията). След два часа спря да вали и в същия миг магията се развали, което Пероке, адмиралът и капитан Жюмо разбраха по странното изкривяване на сетивата си, сякаш бяха вкусили концерт на струнен квартет или бяха оглушени от гледката на синьото небе. В един-единствен миг корабите от дъжд станаха кораби от мъгла и бризът леко ги издуха.

Французите останаха сами насред пустия Атлантически океан.

12
ДУХЪТ НА АНГЛИЙСКАТА МАГИЯ ПРИНУЖДАВА МИСТЪР НОРЕЛ ДА СЕ ПРИТЕЧЕ НА ПОМОЩ НА БРИТАНИЯ

Декември 1807 година

В ЕДИН ДЕКЕМВРИЙСКИ ден на „Чийпсайд“ се сблъскаха две големи товарни каруци. Едната, натоварена с бъчви шери, се преобърна. Докато каруцарите се караха кой е виновен, някои минувачи забелязаха, че от една от бъчвите тече шери. Скоро се събра тълпа пияници с чаши и халби, за да си налеят от шерито, и с куки и железни пръти, за да пробият дупки в онези бъчви, които бяха останали неповредени. Каруците и тълпата така заприщиха „Чийпсайд“, че на всички съседни улици се образуваха върволици от файтони: на „Паултри“, на „Треднийдъл Стрийт“, на „Бартоломю Лейн“ и в другата посока на „Олдърсгейт“, „Нюгейт“ и „Датерностер Роу“. Невъзможно беше човек да си представи как възелът от файтони, коне и хора изобщо някога ще се развърже.

Единият от двамата каруцари беше хубавец, а другият — дебел, и след като изчерпаха разправията си, те застанаха като Бакхус и Силен сред тълпа гуляйджии. Двамата решиха да позабавляват себе си и останалите, като отварят вратите на файтоните, за да видят какво правят богаташите вътре. Файтонджиите и слугите се опитваха да спрат натрапниците, но хората бяха прекалено много, за да бъдат удържани, и прекалено пияни, за да се спрат от ударите с камшик, с които ги отблъскваха някои по-сърдити файтонджии. В един от файтоните дебелият каруцар се натъкна на мистър Норел и се провикна:

— Я! Старият Норел!

И двамата каруцари се качиха във файтона, за да му стиснат ръката, да го задушат с алкохолни изпарения и да го уверят, че за нула време ще разчистят пътя, за да може той — героят на блокадата на французите — да мине. Те спазиха обещанието си и конете се върнаха при стопаните си, файтоните бяха избутани и напъхани в дворовете на занаятчиите и по други неприятни места или закарани в мръсни улички, където бързо заседнаха и цялата им позлата бе остъргана, а след като победоносно разчистиха пътя за мистър Норел, каруцарите и приятелите им го ескортираха заедно с файтона му чак до „Хановер Скуеър“, като през целия път крещяха, хвърляха шапки във въздуха и пееха песни в негова чест.

Очевидно всички бяха доволни от това, което мистър Норел бе направил. Голяма част от френския флот остана излъгана и в продължение на единадесет дни стоя в пристанищата, а през това време британците бяха свободни да плават на воля в Бискайския залив, Английския канал и Северно море и постигнаха много неща. В различни части на Френската империя бяха изпратени шпиони, а други шпиони се завърнаха в Англия с новини за делата на Бонапарт. Британските търговски кораби се натовариха с кафе, памук и подправки в холандските и балтийските пристанища, без никой да им пречи.

Говореше се, че Наполеон Бонапарт претърсил цяла Франция, за да намери магьосник, но без успех. В Лондон министрите с голямо учудване установиха, че най-после са направили нещо, което народът одобрява.

Мистър Норел беше поканен в Адмиралтейството, където пи мадейра в Заседателната зала, седя в кресло край огъня и разговаря надълго и нашироко с първия лорд на Адмиралтейството, лорд Мългрейв, и с първия секретар на Адмиралтейството мистър Хоръкс. Над камината имаше резба с изображения на плавателни прибори и гирлянди от цветя, които много се харесаха на магьосника. Той се зае да описва красивата резба в библиотеката на абатството Хъртфю.

— И все пак — добави мистър Норел — ви завиждам, милорд. Наистина ви завиждам. Какви красиви изображения на инструментите на професията ви! Иска ми се и аз да направя същото. Нищо не изглежда така вълнуващо. Нищо, струва ми се, не вдъхновява така човек да се залови за работа, както видът на инструментите, грижливо подредени — или изображението им, изваяно от хубав английски дъб като този тук. Но всъщност магьосникът се нуждае от толкова малко инструменти! Ще ви открия нещо, милорд: колкото повече инструменти носи със себе си един магьосник — цветни прахчета, препарирани котки, магически шапки и така нататък, — толкова по-голям измамник ще се окаже!

— А какви — учтиво се поинтересува мистър Хоръкс — са инструментите, от които се нуждае магьосникът?

— Съвсем малко са наистина — отвърна мистър Норел. — Всъщност само сребърен леген за виденията.

— О! — възкликна мистър Хоръкс. — Какво не бих дал да видя такава магия! А вие, милорд? О, мистър Норел, ако ви помолим, бихте ли ни показали видение в сребърен леген?

При други обстоятелства мистър Норел би бил последният човек на света, склонен да задоволи подобно безцелно любопитство, но беше така доволен от топлия прием в Адмиралтейството (защото двамата господа го обсипаха с комплименти), че почти веднага се съгласи и повика слуга да донесе сребърен леген.

— Сребърен леген с диаметър около един фут — каза магьосникът, — пълен с чиста вода.

Наскоро Адмиралтейството бе изпратило заповед до три кораба да се срещнат южно от Гибралтар и лорд Мългрейв беше любопитен да узнае какво се е случило — дали мистър Норел би могъл да разбере? Мистър Норел не знаеше със сигурност, но обеща да опита. Когато му донесоха легена и магьосникът се надвеси над него, лорд Мългрейв и мистър Хоръкс се почувстваха така, сякаш пред очите им се възраждаше древната слава на английската магия, сякаш живееха във времената на Стоукси, Годблес и Краля Гарван.

На повърхността на водата в сребърния леген се появи картина: изображение на три кораба, които пореха сините морски вълни. В мрачната декемврийска стая засия силната ярка светлина на средиземноморското слънце и озари лицата на тримата джентълмени, които надничаха в съдината.

— Образът се движи! — възкликна изумен лорд Мългрейв.

Наистина така беше. По синьото небе се носеха най-нежните бели облаци на света, корабите се люлееха на вълните и по палубите им сновяха дребнички хора. Лорд Мългрейв и мистър Хоръкс без затруднение разпознаха корабите на Негово величество „Катрин от Уинчестър“, „Лавър“ и „Кентавър“.

— О, мистър Норел! — ахна секретарят Хоръкс. — „Кентавър“ е корабът на моя братовчед. Можете ли да ми покажете капитан Бари?

Мистър Норел се засуети, пое дъх с шумно съскане, вторачи се с изцъклени очи в сребърния леген и там се появи образ на червендалест, русокос, брадясал човек, който крачеше по квартердека. Мистър Хоръкс увери магьосника и адмирала, че това е братовчед му, капитан Бари.

— Изглежда много добре, нали? — възкликна мистър Хоръкс. — Радвам се да го видя в такова цветущо здраве.

— Къде се намират? Можете ли да ни кажете? — попита лорд Мългрейв.

— Уви — отвърна мистър Норел, — това изкуство за извикване на образи е най-неточното на света[1]. Радвам се, че имах честта да ви покажа някои от корабите на Негово величество. Още повече се радвам, че това са корабите, които искахте да видите — това, честно казано, е повече, отколкото очаквах, — но се боя, че не мога да ви кажа нищо повече.

Адмиралтейството беше толкова доволно от постиженията на мистър Норел, че лорд Мългрейв и мистър Хоръкс скоро се заеха да търсят нови задачи, които да възложат на магьосника. Наскоро флотът на Негово величество беше пленил френски линеен кораб с много красива глава на носа — русалка с ясни сини очи, устни като корали, водопад от разкошни златисти къдрици, в които артистично бяха вплетени морски звезди и раци от дърво, и опашка, покрита от край до край със сребърен обков, сякаш отвътре беше направена от сладък хляб. Знаеше се, че преди да го пленят, корабът е бил в Тулон, Шербург, Антверпен, Ротердам и Генуа, така че русалката беше видяла много вражески битки и корабостроителни начинания на Наполеон Бонапарт, които по това време бяха в разгара си. Мистър Хоръкс помоли мистър Норел да направи магия на русалката, за да може тя да им разкаже каквото знае.

Мистър Норел се подчини. Но макар че русалката заговори, отначало не желаеше да отговаря на никакви въпроси. Тя се считаше за върл враг на британците и беше много доволна, че е получила възможността да говори, за да може да изрази омразата си към тях. Тъй като бе прекарала целия си живот сред моряци, русалката знаеше множество обидни изрази и с готовност обсипваше с тях всички наоколо с глас, който приличаше на скърцане на мачти и дъски в силен вятър. Тя не се ограничи само със словесни нападки към англичаните. Трима моряци имаха да свършат някаква работа по кораба, но щом се приближиха към него, русалката ги сграбчи с големите си дървени ръце и ги хвърли във водата.

На мистър Хоръкс, който бе дошъл в Портсмут да говори с нея, му дотегна и й каза, че ще нареди да я нацепят за дърва и да я изгорят. Но макар че беше французойка, русалката бе много храбра и отвърна, че би искала да види кой е този, който ще посмее да я изгори. При тези думи тя заплашително замята опашка, размаха ръце и всички дървени морски звезди и раци в косата й се размърдаха.

Затруднението се разреши, когато хубавият млад капитан, пленил кораба, бе изпратен да поговори с нея. Той успя да й обясни на ясен, разбираем френски справедливостта на британската кауза и ужасната несправедливост на френската такава и дали благодарение на убедителните му думи или на хубавото му лице — не знам, но тя каза на мистър Хоръкс всичко, което той искаше да узнае.

Всеки ден мистър Норел се издигаше до нови висоти на обществено признание и един предприемчив художник гравьор на име Холанд, който държеше дюкян в Сейнт Полс Чърч Ярд, се досети да му отпечата гравюра, за да я продава в магазинчето си. На гравюрата мистър Норел бе изобразен в компанията на млада дама, оскъдно облечена в небрежно загърнат халат. Около тялото на младата дама се виеше и усукваше нещо черно и жилаво, без обаче да се докосва до нея, а за допълнителна украса на личността й в гъстите кичури на косата й бе вплетен полумесец. Тя бе уловила мистър Норел (който изглеждаше напълно зашеметен от събитията около него) за ръката и енергично го дърпаше нагоре по стълбище, като настоятелно сочеше към дама в зряла възраст, седнала на последното стъпало. И последната, подобно на младата дама, беше облечена в халат, с една красива добавка — римски шлем на главата, — и като че ли ридаеше неудържимо, а стар лъв, единственият й другар, лежеше в краката й в мрачно настроение, долавящо се в цялата му поза. Тази гравюра, озаглавена „Духът на английската магия принуждава мистър Норел да се притече на помощ на Британия“, донесе огромен успех на мистър Холанд, който за месец продаде близо седемстотин копия.

Сега мистър Норел не излизаше толкова често, колкото преди: стоеше си у дома и почтително посрещаше всякакви важни персони. Не беше необичайно в рамките на една сутрин пред дома му на „Хановер Скуеър“ да спират по пет-шест разкошни карети. Той продължаваше да бъде нервният, мълчалив дребен човечец, какъвто винаги е бил, и ако не бяха мистър Дролайт и мистър Ласелс, притежателите на разкошните карети биха сметнали тези посещения за крайно скучни. В такива случаи мистър Дролайт и мистър Ласелс говореха за всички. Зависимостта на мистър Норел от тези двама джентълмени нарастваше с всеки изминал ден. Някога Чайлдърмас бе казал, че не знае какъв трябва да е този магьосник, който би ползвал услугите на Дролайт, но сега мистър Норел ползваше услугите му непрекъснато; Дролайт вечно се возеше във файтона на мистър Норел, натоварен с някакви дела на магьосника. Всеки ден идваше рано на „Хановер Скуеър“, за да съобщи на мистър Норел какво се говори в града, кой се издига, кой е в немилост, кой е задлъжнял, кой се е влюбил и така без да излиза от библиотеката си, мистър Норел знаеше за делата в града точно толкова, колкото всяка светска дама.

Може би по-неочаквана беше предаността на мистър Ласелс към каузата на английската магия. Обяснението обаче бе доста просто. Мистър Ласелс спадаше към онази порода неспокойни мъже, които презират всякакви постоянни занимания. Макар и с ясно съзнание за собствено превъзходство, той не си беше направил труда да овладее някакви конкретни умения или знания и на тридесет и девет години бе напълно непригоден за какъвто и да било пост или професия. Мистър Ласелс се оглеждаше около себе си и виждаше хора, които през всичките години на младостта си се бяха трудили усърдно и така се бяха сдобили с власт и влияние, и несъмнено им завиждаше. По тази причина за него бе добре дошло да стане главен съветник на най-великия магьосник на епохата и да се занимава с почтителните въпроси, отправяни му от кралските министри. Естествено, той полагаше големи усилия да изглежда същият безгрижен и безразличен джентълмен като преди, но в действителност бе готов ревностно да брани новопридобитото си значение. Една вечер двамата с Дролайт се разбраха по въпроса на бутилка портвайн в Бедфорд. Те се съгласиха, че за тих джентълмен като мистър Норел двама приятели са повече от достатъчно и сключиха споразумение взаимно да пазят интересите си и да попречат на всеки друг човек да оказва влияние върху магьосника.

Ласелс пръв наведе мистър Норел на мисълта за публикация. Горкият магьосник постоянно се сблъскваше с погрешните представи на хората за магията и вечно се оплакваше от повсеместното невежество по въпроса.

— Молят ме да им покажа феи — оплака се той веднъж — или еднорози, или други митични създания. Ползата от магиите, които съм направил, напълно им е убягнала. Те се интересуват само от повърхностни трикове.

Мистър Ласелс каза:

— Магиите прославят името ви, сър, но не помагат на хората да разберат мислите ви. За това са необходими публикации.

— Да, наистина — ентусиазирано възкликна мистър Норел, — и аз имам намерението да издам книга, точно както ме съветвате, но се боя, че ще ми трябват години, за да я напиша.

— О, напълно съм съгласен, книгата изисква много работа — вяло отбеляза мистър Ласелс, — но аз не говоря за книга. Имам предвид две-три статии. Смея да кажа, че всеки издател в Лондон или Бдинбург с удоволствие би публикувал ваш текст — можете да изберете някое от периодичните издания, но ако искате съвета ми, аз бих се спрял на „Единбург Ривю“. Едва ли има семейство в кралството с претенции за изисканост, което да не го чете. Няма по-бърз начин да разясните схващанията си на широк кръг от хора.

Мистър Ласелс беше толкова убедителен и нарисува такива картини във въображението на мистър Норел за това как статиите му лежат на масата във всяка библиотека и мненията му се обсъждат във всяка гостна, че ако не беше силната неприязън на магьосника към „Единбург Ривю“, той тутакси щеше да седне и да напише нещо. За нещастие обаче „Единбург Ривю“ беше издание, известно предимно с радикалната си нагласа, с критиките към правителството и отрицателното си отношение към войната с Франция — все неща, които мистър Норел не одобряваше.

— Впрочем — каза той — нямам особено желание да пиша рецензии за чужди книги. Няма по-опасно нещо на света от съвременните публикации върху магията: те са пълни с неверни сведения и погрешни съждения.

— Тогава, сър, трябва да го заявите на всеослушание. Колкото по-невъздържан сте, толкова повече ще се зарадват издателите.

— Но аз искам да популяризирам собствените си мисли, а не чуждите.

— Но, сър — каза Ласелс, — тъкмо като съдите за чуждите трудове и посочвате грешките в тях, читателите по-добре ще разберат собствените ви мисли. Няма по-лесно нещо на света от това да използвате рецензията на чужда книга за свои цели. Стига ви да споменете веднъж-дваж заглавието и през останалото време можете да развиете въпроса по свое усмотрение. Уверявам ви, че всички правят така.

— Хм — промърмори мистър Норел замислен, — може и да сте прав. Но не. Ще излезе, че подкрепям нещо, което изобщо не си е заслужавало да бъде публикувано.

И повече мистър Норел не отстъпи от мнението си.

Ласелс остана разочарован: „Единбург Ривю“ далеч изпреварваше съперниците си по солидност и остроумие. Статиите в него се четяха жадно от всички в кралството — от най-простия викарий до премиер-министъра. Останалите издания бледнееха в сравнение с това.

Ласелс беше готов напълно да изостави начинанието си и почти бе забравил за него, когато неочаквано получи писмо от млад книгопродавец на име Мъри. Мистър Мъри смирено молеше господата Ласелс и Дролайт да му окажат честта да се срещнат с него в който ден и час им е удобно. Твърдеше, че има предложение за тях, свързано с мистър Норел.

Ласелс и Дролайт се срещнаха с книжаря няколко дни по-късно в дома на мистър Ласелс на „Брутън Стрийт“. Мистър Мъри бе енергичен и делови и тутакси пристъпи към предложението си.

— Подобно на всеки друг жител на тези острови, господа, и аз съм поразен и въодушевен от неотдавнашното невероятно съживяване на английската магия. Но не по-малко зашеметен съм от ентусиазма, с който британското общество посрещна това възраждане на изкуство, отдавна считано за мъртво: Убеден съм, че периодично издание, посветено на английската магия, ще се радва на широк интерес. Литературата, политиката, религията и пътешествията са все хубави теми, които винаги ще се ползват с популярност в периодичните издания, но магията — истинската, практическата магия като тази на мистър Норел — има предимството да бъде нещо съвсем ново. Чудя се, господа, можете ли да ми кажете дали мистър Норел би погледнал благосклонно на предложението ми? Чувал съм, че той има да каже много по въпроса. Чувал съм още, че съжденията на мистър Норел са доста неочаквани! Разбира се, всички сме учили малко история и теория на магията в ученическите си години, но на тези острови толкова отдавна не се практикува магия, че смея да кажа, сведенията са крайно погрешни и неверни.

— А! — възкликна мистър Дролайт. — Колко далновидно от ваша страна, мистър Мъри! Колко ще се радва мистър Норел да чуе това, което казвате! Погрешни и неверни — точно така! Скъпи ми господине, когато ви се удаде случай да се насладите на думите на мистър Норел, както аз често имам привилегията, ще разберете, че точно такова е същинското положение на нещата!

— Мистър Норел отдавна има подобно желание — каза Ласелс, — да допринесе за по-правилното разбиране на съвременната магия от широката публика, но, уви, сър, съкровените желания често се осуетяват от обществените задължения, а Адмиралтейството и Министерството на войната му дават достатъчно работа.

Мистър Мъри учтиво отговори, че, разбира се, всички други начинания следва да отстъпят място на военния дълг, тъй като мистър Норел е национално съкровище. — Но, надявам се, има начин нещата да се наредят така, че основният товар да не лежи на плещите на мистър Норел. Ще наемем редактор, който да планира всеки брой, да събира статии и рецензии, да внася промени — естествено, под зоркия поглед на мистър Норел. — А, да! — каза Ласелс. — Точно така. Под зоркия поглед на мистър Норел. Ние ще настояваме на това.

Срещата приключи много сърдечно от двете страни, като Ласелс и Дролайт обещаха незабавно да разговарят с мистър Норел. Дролайт проследи с поглед мистър Мъри, докато излизаше от стаята.

— Шотландец — каза той веднага щом вратата се затвори. — О, несъмнено — съгласи се Ласелс. — Но аз нямам нищо против. Шотландците често са много способни, много добри в сделките. Мисля, че нещата могат да се развият много благоприятно.

— Изглеждаше почтен човек — всъщност почти джентълмен. Само че има странния навик да се взира с дясното око в някого, докато с лявото оглежда стаята. Това донякъде ме смути.

— Той не вижда с дясното си око.

— Наистина ли?

— Да. Канинг ми каза. В ученическите му години един от учителите забил ножче за подостряне на пера в окото му.

— Боже мой! Само си помислете, Ласелс! Цяло списание, посветено на съжденията на един човек! Никога не бих повярвал, че е възможно! Магьосникът ще остане зашеметен, като му кажем!

Мистър Ласелс се изсмя.

— Ще го сметне за най-естественото нещо на света. Суетата му няма граници.

Точно както предсказа Ласелс, мистър Норел не видя нищо необичайно в подобно предложение, а тутакси се зае да търси недостатъци.

— Идеята е отлична — каза той, — но за съжаление напълно неприложима. Аз нямам време да се занимавам със списание, а не бих могъл да поверя такава важна задача на някого другиго.

— И аз бях на абсолютно същото мнение, сър — отвърна му мистър Ласелс, — докато не се сетих за Портисхед.

— Портисхед? Кой е Портисхед? — попита мистър Норел.

— Ами… — започна Ласелс. — Той е магьосник теоретик, но…

— Магьосник теоретик? — прекъсна го мистър Норел. — Знаете какво мисля за тези хора!

— Да, но още не сте чули какво следва по-нататък — каза Ласелс. — Той изпитва такова дълбоко възхищение към вас, сър, че щом чу за неодобрението ви относно магьосниците теоретици, веднага се отказа от заниманията си.

— Наистина ли? — попита мистър Норел, донякъде успокоен от това сведение.

— Издал е една-две книги. Не помня какви точно — история на магията през XVI век за деца или нещо подобно[2]. Наистина смятам, че можете спокойно да поверите списанието на лорд Портисхед, сър. Няма опасност той да публикува нещо, което да не одобрявате: лордът е известен като един от най-почтените хора в кралството. Уверен съм, че първото и основното му желание, ще бъде да ви угоди[3].

Макар и неохотно, мистър Норел прие да се срещне с лорд Портисхед и мистър Дролайт написа писмо, с което канеше лорда на „Хановер Скуеър“.

Лорд Портисхед беше на около тридесет и осем години, много висок и слаб, с дълги тънки ръце и крака. Обикновено носеше бяло сако и светли бричове. Беше мил човек, който по ред причини се чувстваше неудобно: заради високия си ръст, заради статута си на бивш магьосник (тъй като бе интелигентен, той си даваше сметка, че мистър Норел гледа на него с неодобрение), заради срещата си с такива изискани светски господа като Дролайт и Ласелс; но най-неудобно се чувстваше заради срещата си с мистър Норел, който бе неговият герой. По едно време лордът така се развълнува, че започна да се поклаща напред-назад, което в съчетание с високия му ръст и светлите му дрехи го правеше да прилича на бреза, разлюляна от силен вятър.

Въпреки вълнението си той успя да изкаже своята благодарност за голямата чест, оказана му чрез поканата за среща с мистър Норел. Магьосникът се почувства толкова поласкан от дълбоката почит на лорд Портисхед към него, че щедро даде разрешение на лорда отново да се захване с изучаване на магия.

Естествено, лорд Портисхед се зарадва, но когато чу, че мистър Норел иска от него да прекарва дълги часове в ъгъла на всекидневната му и да слуша разсъжденията на магьосника за състоянието на съвременната магия, а после с напътствията на мистър Норел да бъде редактор на новото списание на мистър Мъри, той сякаш не можеше да си намери място от щастие.

Новото списание беше озаглавено „Приятелите на английската магия“ — заглавието бе заето от писмото, което мистър Сегундус написа до „Таймс“ миналата пролет. Любопитното беше, че нито една от статиите, публикувани там, не бе писана от мистър Норел, който се оказа напълно неспособен да създаде завършен текст, тъй като никога не оставаше доволен от написаното. Вечно се съмняваше, че е написал твърде много или твърде малко[4].

В ранните броеве нямаше много неща, които да представляват интерес за сериозния изследовател на магията, а единствените забавни статии в тях бяха онези, в които Портисхед отправяше нападки от името на мистър Норел: към джентълмените магьосници, към дамите магьосници, към уличните магьосници, към странстващите магьосници, към магиите на деца ясновидци, към Ученото общество на магьосниците от Йорк, към Ученото общество на магьосниците от Манчестър, към учените общества на магьосници като цяло и към всякакви други магьосници.

[1] Четири години по-късно по време на войната на полуострова ученикът на мистър Норел, Джонатан Стрейндж, изказа сходни критики относно този вид магия. ↑

[2] В изказването си мистър Ласелс успя да събере всички книги на лорд Портисхед в една. До началото на 1808 година, когато се отказва от заниманията си, лорд Портисхед публикува три книги: „Животът на Джак Беласис“, изд. Лонгман, Лондон, 1801; „Животът на Никълъс Губърт“, изд. Лонгман, Лондон, 1805; и „История на Краля Гарван за деца“, изд. Лонгман, Лондон, 1807, с гравюри от Томас Беуик. Първите две представляват научни изследвания на двама магьосници от XVI век. Мистър Норел няма високо мнение за тях, но особено не харесва „Историята за деца“. Джонатан Стрейндж, от друга страна, смята, че това е прекрасно четиво. ↑

[3] „Странно как толкова заможен човек — в имуществото на лорд Портисхед влизаше голяма част от Англия — можеше да бъде толкова скромен, но случаят бе точно такъв. Освен това той беше предан съпруг и баща на десет деца. Мистър Стрейндж ми каза, че гледката на лорд Портисхед и децата му, увлечени в игра, е една от най-прекрасните на света. И наистина самият Портисхед беше като дете. При всичките си обширни познания лордът не можеше да различи добро от зло, макар че с лекота четеше на китайски. Той беше най-милият от всички британски аристократи“: „Животът на Джонатан Стрейндж“ от Джон Сегундус, изд. Джон Мъри, Лондон, 1820. ↑

[4] „Приятелите на английската магия“ излиза за пръв път през февруари 1808 година и веднага си спечелва популярност. Към 1812 година Норел и Ласелс се хвалят, че тиражът надхвърля 13 000, но колко достоверна е тази цифра — не може да се каже. От 1808 до 1810 редактор официално е лорд Портисхед, но по всяка вероятност мистър Норел и Ласелс често се месят в работата му. Между Норел и Ласелс съществуват известни разногласия относно целите на списанието. Мистър Норел иска „Приятелите на английската магия“ първо да внуши на британското общество представата за голямото значение на съвременната английска магия, второ, да поправи погрешните схващания за историята на магията и, трето, да оплюе онези магьосници и видове магьосници, които мистър Норел мрази. Той не желае да обяснява на страниците му магически процедури — с други думи, няма намерението да прави от него образователно списание. Лорд Портисхед, чието възхищение към мистър Норел е безгранично, счита за свой основен дълг като редактор да следва многобройните напътствия на магьосника. В резултат на това първите броеве на „Приятелите на английската магия“ са по-скоро скучни и често озадачаващи — пълни със странни пропуски, противоречия и бегли намеци. Ласелс, от друга страна, отлично разбира как едно периодично издание може да се използва за спечелване на подкрепа за възраждането на английската магия и се стреми да го направи по-лековато. Той все повече се вбесява от предпазливия подход на Портисхед, взема мерки и от 1810 година нататък двамата с лорд Портисхед са съредактори.

Джон Мъри издава „Приятелите на английската магия“ до началото на 1815, когато се спречква с мистър Норел. Лишен от подкрепата му, Мъри се вижда принуден да продаде списанието на друг издател — Томас Нортън Лонгман. През 1816 година Мъри и Стрейндж замислят да създадат списание, което да съперничи на „Приятелите на английската магия“, под заглавието „Фамулус“, но само един брой вижда бял свят. ↑

13
МАГЬОСНИКЪТ ОТ „ТРЕДНИЙДЪЛ СТРИЙТ“

Декември 1807 година

НАЙ-ИЗВЕСТНИЯТ уличен магьосник в Лондон несъмнено беше Винкулус. Будката му се намираше пред църквата „Сейнт Кристофър Ле Стокс“ на „Треднийдъл Стрийт“, точно срещу „Банк ъв Ингланд“, и беше трудно да се каже кое е по-прочуто — дали банката или тази будка.

И все пак причината за популярността — или славата — на Винкулус бе малко загадъчна. Той не беше по-добър магьосник от всички останали шарлатани с мазни коси и мръсни жълти пердета. Магиите му не действаха, пророчествата му не се сбъдваха и изпадането му в транс беше доказано престорено.

От много години Винкулус обичаше да води задълбочени и важни разговори с духа на река Темза. Той изпадаше в транс, задаваше на духа въпроси и гласът на този дух излизаше от гърлото му дълбок, воднист и ветровит. Един зимен ден през 1805 година непозната жена му даде шилинг, за да попита духа къде да намери избягалия си съпруг. Духът й предостави изобилие от доста неочаквани сведения — толкова, че около будката се насъбра тълпа да слуша. Някои любопитни повярваха в способностите на Винкулус и бяха надлежно изненадани от речта на духа, но други започнаха да се присмиват на магьосника и клиентката му. Един такъв присмехулник (крайно изобретателен) успя да запали обувките на Винкулус, докато последният говореше с духа. Винкулус тутакси излезе от транса си: скочи, развика се и опита да свали обувките си, като тропаше с крака, за да угаси огъня. Той тичаше напред-назад и тълпата истински се наслаждаваше на гледката. Изведнъж от устата му падна нещо. Двама мъже го вдигнаха и го разгледаха: мъничко метално устройство, дълго не повече от инч и половина. Беше нещо като свирка и когато единият от мъжете го постави в устата си, от нея също заизлиза гласът на духа на река Темза.

Въпреки публичните унижения Винкулус запази известен авторитет и вродено достойнство, благодарение на което за разлика от останалите улични магьосници в Лондон се радваше на уважение. Приятелите и почитателите на мистър Норел постоянно го съветваха да посети Винкулус и се учудваха от нежеланието му да го стори.

Един ден в края на декември, когато мрачните облаци рисуваха алпийски пейзажи по небето над Лондон, когато вятърът бушуваше така неуморно, че в един миг градът тънеше в мъгла, а в следващия се къпеше в слънчева светлина, когато дъждът барабанеше по стъклата на прозорците, мистър Норел седеше удобно в библиотеката си и се грееше на веселия огън в камината.

Масата за чай пред него бе отрупана с вкусни неща, а в ръцете му се мъдреше „Езикът на птиците“ от Томас Ланчестър. Мистър Норел прелистваше страниците в търсене на един любим пасаж, когато изведнъж подскочи от уплаха, стреснат от силен глас, който презрително каза:

— Магьоснико! Нима мислиш, че си смаял всички с делата си? Мистър Норел вдигна глава и с изненада установи, че в стаята има още някой: човек, когото виждаше за пръв път през живота си, мършав, опърпан, зловещ на вид. Лицето му беше с цвят на мляко, издоено преди три дни; косата му — като зацапаното със сажди лондонско небе, а дрехите му — като калните води на Темза при Уапинг. Нищо в него — нито лицето, нито косата, нито дрехите — не беше особено чисто, но във всяко друго отношение посетителят отговаряше на широко разпространената представа за това как трябва да изглежда един магьосник (на която мистър Норел със сигурност не отговаряше). Той стоеше изопнат като струна и погледът в зловещите му сиви очи бе някак естествено властен.

— О, да! — продължи непознатият, като гледаше злобно мистър Норел. — Мислиш се за много благороден! Е, чуй какво ще ти кажа, магьоснико! Идването ти беше предсказано много отдавна. Аз те чакам от двадесет години! Къде се криеше досега?

Мистър Норел седеше мълчалив и стъписан и гледаше обвинителя си със зяпнала уста. Сякаш този човек беше бръкнал в гърдите му и бе извадил на показ най-съкровените му мисли. Още с пристигането си в столицата мистър Норел осъзна, че наистина е бил готов от години, че би могъл отдавна да прави магии за благото на Англия, да победи французите и да издигне английската магия до такова положение в очите на сънародниците си, каквото според него заслужава. Измъчваше го мисълта, че със своята нерешителност е предал английската магия. Сега сякаш собственото му съзнание беше приело материална форма и бе започнало да го упреква. Това донякъде го поставяше в неравностойно положение в сблъсъка със загадъчния непознат. Мистър Норел със запъване попита с кого разговаря.

— Аз съм Винкулус, магьосникът от „Треднийдъл Стрийт“!

— О! — възкликна мистър Норел, облекчен от факта, че събеседникът му не е свръхестествено създание. — И предполагам, идвате тук да молите за нещо? Е, можете да си вървите откъдето сте дошъл! Аз не ви смятам за свой събрат магьосник и няма да ви дам нищо! Нито пари, нито обещания за помощ, нито препоръки за пред други хора. Всъщност ще ви кажа какво смятам да направя…

— Пак грешиш, магьоснико! Аз не искам нищо за себе си. Дойдох да ти кажа каква е съдбата ти, както ми е отредено още от раждането.

— Съдбата ми? О, занимавате се с пророчества, така ли? — презрително попита мистър Норел. Той стана от креслото си и рязко дръпна шнура на звънеца, но слугата не се появи. — Е, наистина нямам какво да кажа на хора, които имат претенциите да пророкуват. Лукас! Пророчествата несъмнено са едни от най-вредните трикове, с които лешояди като вас заблуждават почтените хора. С магия не може да се вижда бъдещето и магьосниците, които твърдят, че не е така, са лъжци. Лукас! Винкулус се огледа.

— Чувам, че имаш всички книги, писани някога за магията — каза той. — Разправят, че си се сдобил даже с ония, които са изчезнали в пожара на Александрийската библиотека, и сигурно ги знаеш наизуст!

— Книгите и трудовете са основата на задълбочените изследвания и истинското познание — важно произнесе мистър Норел. — Магията трябва да почива на същата основа, на която и другите научни дисциплини.

Винкулус рязко се наклони напред и се надвеси над домакина с пронизващ, съсредоточен поглед. Без да има такова намерение, мистър Норел млъкна и протегна глава към Винкулус, за да чуе какво има да му довери.

— Протегнах ръка — зашепна гостът — и реките на Англия потекоха в обратна посока…

— Моля?

— Протегнах ръка — продължи Винкулус малко по-силно — и кръвта на враговете ми замръзна в жилите им… — той се изправи, разпери широко ръце и затвори очи като в своеобразен религиозен екстаз. Със звучен, ясен, проникновен глас продължи:

Протегнах ръка — мисъл и спомен излетяха от главите им като ято скорци;

враговете ми се сгърчиха като празни мехове.

Дойдох при тях от мъгла и дъжд;

дойдох при тях в среднощен сън;

дойдох при тях с ято гарвани, що порят северно небе по изгрев;

те се мислеха неуязвими, и дойдох при тях с писък, що раздира тишината в зимен лес…

— Да, да! — прекъсна го мистър Норел. — Наистина ли си мислите, че тези брътвежи са нещо ново за мен? Всеки луд на всяка улица крещи същите изтъркани безсмислици и всеки шарлатанин в будка с жълти пердета се прави на загадъчен, като рецитира подобни неща. Те се срещат във всяка треторазредна книга за магия, публикувана през последните двеста години! „Дойдох при тях с ято гарвани!“ Бих искал да знам какво означава това! Кой при кого е дошъл с ято гарвани? Лукас!

Винкулус не му обърна внимание. Звучният му глас надвика слабия писклив гласец на мистър Норел:

Дъждът направи врата за мен, та да мина;

скалите направиха трон за мен, та да седна;

три царства ми дадоха — да са мои навеки;

Англия ми дадоха — да е моя навеки.

Роб без име сложи сребърен венец;

роб без име стана крал в чужда земя…

— Три царства! — възкликна мистър Норел. — Ха! Сега разбирам накъде биете с тези безсмислици! Пророчеството на Краля Гарван! Е, съжалявам, че трябва да ви го кажа, но ако се надявате да ме заинтригувате с легенди за този джентълмен, ще се разочаровате. О, да, горчиво се заблуждавате! Няма магьосник, когото да презирам повече от него![1]

Оръжията, що моите врагове вдигаха срещу мен, в Ада са почитани реликви;

плановете, що моите врагове крояха срещу мен, се пазят като свещени книги;

кръвта, що пролях по древните бойни полета, слугите на Ада събраха от земята и сипаха в съд от сребро и слонова кост. Дадох магия на Англия — ценно наследство,

но англичаните презряха моя дар.

Магията ще се изпише с дъжд на небето, но те не ще я прочетат;

магията ще се изпише на скалите, но умовете им не ще я съхранят;

зиме голите дървета ще бъдат черни писмена, но те не ще ги разгадаят…

— Рождено право на всеки англичанин е да се ползва от услугите на компетентни и добре образовани магьосници — прекъсна го мистър Норел. — А вие какво предлагате в замяна? Тайнствени брътвежи за скали, дъжд и дървета! Като Годблес, който казва, че трябва да се учим на магия от дивите животни в гората. Защо не от свинете в кочината? Или от бездомните кучета, питам аз! Това не е магията, която цивилизованите хора искат да виждат в съвременна Англия! — той хвърли злобен поглед към Винкулус и в този момент нещо привлече вниманието му.

Винкулус беше облечен доста небрежно. Мръсният му шал, омотан надве-натри около врата, разкриваше ивица мръсна кожа точно над ризата. На тази ивица се виждаше причудлива синкава заврънкулка, която приличаше на надраскана с мастило. Може би беше белег, останал от някоя улична свада, но по-скоро напомняше на онези варварски рисунки по кожата, разпространени сред жителите на островите в Южно море. Странно, че Винкулус, който съвсем не се чувстваше неудобно от това, че е влязъл без покана в чужда къща и крещи на стопанина й, като че ли се смущаваше от този белег и когато забеляза накъде гледа мистър Норел, сложи ръка на врата си и подръпна шала, за да закрие оголеното място.

— В Англия ще се появят двама магьосници…

От устата на мистър Норел се изтръгна подобие на възклицание, което започна като вик и завърши като тиха недоволна въздишка.

Първият ще се бои от мен, вторият ще жадува да ме познае;

първият ще слугува на крадци и убийци, вторият ще заговорничи за собственото си унищожение;

първият ще погребе сърцето си в тъмна гора под снега, но пак ще чувства как боли;

вторият ще види най-скъпото си във вражески ръце…

— О! Сега разбирам, че сте дошли тук с едничката цел да ме оскърбите! Лъжемагьоснико, вие завиждате на успеха ми! Не можете да разрушите магията ми, затова сте решили да очерните името ми и да разрушите покоя ми…

Първият ще живее в самота, сам ще си бъде тъмничар;

вторият ще върви по самотни пътища, буря ще бушува над главата му,

а той ще търси тъмна кула на висок връх…

В този момент вратата се отвори и в стаята се втурнаха двама мъже.

— Лукас! Дейви! — истерично записка мистър Норел. — Къде се изгубихте? Лукас започна да обяснява нещо за шнура на звънеца. — Какво? Хванете го! Бързо!

Дейви, файтонджията на мистър Норел, беше също толкова мощен, колкото и останалите представители на тази професия, и притежаваше сила, развита в резултат на ежедневното противопоставяне на волята на четири охранени впрегатни коня в разцвета на силите им. Той стисна Винкулус за кръста и за врата. Неканеният гост енергично се съпротивляваше, като междувременно продължаваше да рецитира на мистър Норел:

Ще седя на черен трон в сенките, но те няма да ме видят.

Дъждът ще направи врата за мен, та да мина;

скалите ще направят трон за мен, та да седна…

Дейви и Винкулус се блъснаха в малка маса и събориха купчината книги, натрупани върху нея.

— А-а-а! Внимавайте! — провикна се мистър Норел. — За Бога, внимавайте! Ще разлеете мастилницата! Ще повредите книгите ми!

Лукас се присъедини към Дейви в опитите му да обуздае дивото боричкане на Винкулус, докато мистър Норел сновеше из библиотеката с бързина, невиждана у него от години, събираше книги и ги трупаше на безопасно място.

— Роб без име ще сложи сребърен венец — извика Винкулус задъхан: Дейви го стискаше за гърлото и определено правеше рецитацията му по-малко внушителна отпреди. Магьосникът напрегна сили за последно, освободи врата и гърдите си от хватката на Дейви и извика: — Роб без име ще стане крал в чужда земя… — После Лукас и Дейви го повлякоха навън от стаята.

Мистър Норел седна в креслото край огъня. Отново взе книгата си, но установи, че е прекалено развълнуван, за да се върне към четенето. Той се въртеше, гризеше ноктите си, крачеше из стаята, току се връщаше към книгите, които бе разместил в суматохата, и ги оглеждаше за следи от повреда (такива нямаше), но най-често отиваше до прозорците и тревожно надничаше през тях, за да види дали някой не наблюдава къщата. Към три часа в стаята се смрачи. Лукас се върна да запали свещите и да засили огъня. Веднага след него влезе Чайлдърмас.

— А! — възкликна мистър Норел. — Най-после! Чу ли какво се случи? Предателство ме дебне от всички страни! Други магьосници ме наблюдават и кроят планове да ме провалят! Мързеливите ми слуги пренебрегват задълженията си. За тях е напълно безразлично дали някой ще ми пререже гърлото! А колкото до теб, ти си злодей, най-лошият от всички! Казвам ти, че този човек изведнъж изникна в стаята — сякаш с магия! И когато позвъних и извиках, никой не дойде! Трябва да отложиш всичките си други дела. Единствената ти задача сега е да разбереш с какви заклинания си е послужил този човек, за да влезе в дома ми! Къде се е учил на магия? Какво знае?

Чайлдърмас иронично измери господаря си с поглед.

— Е, ако това е единствената ми задача, тя е вече изпълнена. Няма никаква магия. Една от слугините в кухнята е забравила прозореца на килера отворен и магьосникът е влязъл през него, тръгнал е из къщата и се е натъкнал на вас. Това е всичко. Никой не е дошъл, защото Винкулус е прерязал шнура на звънеца, а Лукас и другите не са ви чули да викате. Едва когато той се е разкрещял, слугите са дотичали веднага. Не е ли така, Лукас?

Лукас, който бе коленичил пред камината с ръжен в ръка, потвърди, че наистина е било точно така.

— И аз понечих да ви обясня, сър, само че вие не ме слушахте.

Но мистър Норел беше изпаднал в такова тревожно състояние заради предполагаемите магически сили на Винкулус, че в началото това обяснение съвсем не го задоволи.

— И все пак аз съм убеден, че той иска да ми навреди. Всъщност вече ми навреди достатъчно.

— Да — съгласи се Чайлдърмас, — и още как! Докато е бил в килера, е изял три пая с месо.

— И две пити сирене! — добави Лукас.

Мистър Норел бе принуден да признае пред себе си, че такива действия не прилягат особено на велик магьосник, но все пак за да се успокои докрай, трябваше да излее гнева си на някого. И тъй като Чайлдърмас и Лукас му бяха подръка, той започна с тях — произнесе дълга реч, окачествяваща Винкулус като най-големия злодей, живял някога, и завършваща с красноречиви намеци за това какво очаква безочливи и нехайни слуги като тях.

Чайлдърмас и Лукас, които откакто бяха на служба при мистър Норел, почти всяка седмица слушаха подобни неща, не се разтревожиха особено, а просто изчакаха, докато господарят им изрази възмущението си, след което Чайлдърмас каза:

— Като оставим настрана пайовете и сиренето, той е преминал през сериозни затруднения, за да ви посети, излагайки се дори на риск от обесване.

Какво толкова е искал?

— О! Да ми съобщи пророчество на Краля Гарван. Нищо оригинално. Точно толкова неразбираемо, колкото всяко подобно бръщолевене. Споменаваше се за някакво бойно поле, за някакъв трон и сребърен венец, но основното значение на това, което имаше да каже, според мен бе да се представи за магьосник, за какъвто очевидно се смята.

След като се успокои, че Винкулус не е страховит съперник, мистър Норел започна да съжалява, че изобщо е влязъл в спор с него. Каза си, че би било по-добре да запази надменно и гордо мълчание. Той се утеши със спомена за далеч по-безобидния вид на Винкулус, когато Лукас и Дейви го извеждаха от стаята. Постепенно тази картина, както и съзнанието за собственото му превъзходство откъм познания и способности му помогнаха да възвърне предишното си спокойствие. Но — уви! — това спокойствие се оказа краткотрайно. Защото след като отново разгърна „Езикът на птиците“, мистър Норел се натъкна на следния пасаж:

…В магията няма нищо друго освен дивия устрем на птицата, която се стрелва във висините. Няма друго създание на земята с такъв потенциал за магия. Дори най-слабите от тях могат да отлетят от този свят и неволно да достигнат Другите земи. Откъде идва вятърът, който брули лицето, който разлиства страниците на книгата? Там, където безгрижната магия на малките диви създания среща магията на Човека, където езикът на вятъра, дъжда и дърветата става разбираем, ще открием Краля Гарван…[2]

Следващия път, когато мистър Норел видя лорд Портисхед (а това стана два дни по-късно), той незабавно отиде при лорда и се обърна към него със следните думи:

— Надявам се, милорд, че в следващия брой на списанието ще отправите остри критики към Томас Ланчестър. Години наред аз се възхищавах от „Езика на птиците“, считайки го за смел опит за предоставяне на ясно и разбираемо определение за магията на Ауреатите, но след по-обстоен преглед открих, че текстът съдържа някои от най-лошите им характеристики… Той е загадъчен, милорд! Той е загадъчен!

[1] Прието е да се смята, че Кралят Гарван е имал три царства: Англия, Феерия и загадъчна страна в далечния край на Ада. ↑

[2] Томас Ланчестър. Трактат за езика на птиците, глава 6. ↑

14
ФЕРМА „РАЗБИТО СЪРЦЕ“

Януари 1808 година

БЛИЗО ТРИДЕСЕТ ГОДИНИ преди мистър Норел да дойде в Лондон с намерението да смае света с възраждането на английската магия, джентълмен на име Лорънс Стрейндж встъпи във владение на наследството си. То включваше полуразрушена къща, малко голо поле и планина от дългове и ипотеки. Това бяха наистина сериозни затруднения, но Лорънс Стрейндж си каза, че сред тях няма нищо, което голяма сума пари да не може да поправи, затова подобно на много други джентълмени преди и след него си постави за цел да бъде особено любезен с богатите наследници от женски пол и тъй като беше хубав мъж с изискани маниери и добри умения да води разговор, за нула време успя да заплени някоя си мис Еркуистоун, млада дама от Шотландия с 900 лири годишно.

С парите, които мис Еркуистоун му донесе, Лорънс Стрейндж поправи къщата, захвана да обработва земята и изплати дълговете си. Скоро започна да печели, вместо да дължи пари. Той разшири имението си и започна да заема суми срещу петнадесет процента лихва. Тези и други подобни начинания го занимаваха във всеки час от ежедневието му. Стрейндж вече не можеше да си позволи да отделя много внимание на жена си. Всъщност той даде ясно да се разбере, че компанията й и разговорите с нея са му досадни и тя, клетата, много се измъчваше от това. Имението на Лорънс Стрейндж се намираше в Шропшир — затънтен край близо до границата с Уелс. Мисис Стрейндж не познаваше никого там. Тя бе свикнала с градския живот, с единбургските балове, с магазините, с интелектуалните разговори с тамошните си приятели, затова гледката на високите мрачни хълмове, вечно тънещи в уелска мъгла и дъжд, й се струваше крайно потискаща. Мисис Стрейндж живя пет години в самота и накрая почина от настинка, която бе хванала по време на самотна разходка из същите тези хълмове в силен дъжд.

Мистър и мисис Стрейндж имаха дете, което бе на около четири години, когато майка му почина. Едва няколко дни след погребението на мисис Стрейндж това дете стана причина за жестока свада между Лорънс Стрейндж и роднините на покойната. Семейство Еркуистоун твърдяха, че съгласно положенията в брачния договор голяма част от богатството на мисис Стрейндж сега трябва да премине към сина й, който ще го наследи, когато навърши пълнолетие. Лорънс Стрейндж не изненада никого с настояването си, че всяко пени от парите на жена му е негово и че той може да прави с тези пари каквото пожелае. Двете страни се посъветваха с адвокати и започнаха два отделни процеса — единият в Колегията за граждански дела в Лондон, а другият в шотландски съд. Делата „Стрейндж срещу Еркуистоун“ и „Еркуистоун срещу Стрейндж“ се проточиха с години и през това време самият вид на детето стана непоносим за мистър Стрейндж. Струваше му се, че момчето е като блатиста нива или като градина с болни дървета — нещо, което струва пари на хартия, но не носи добър годишен доход. Ако английското законодателство позволяваше да се продаде едно дете и да се купи друго, по-добро, Лорънс Стрейндж вероятно би го направил[1].

Междувременно Еркуистоун си дадоха сметка, че Лорънс Стрейндж е в състояние да направи живота на сина си също толкова нещастен, колкото и този на покойната си жена, затова братът на мисис Стрейндж спешно писа до Лорънс Стрейндж с предложение момчето да прекарва част от годината в дома на роднините си в Единбург. За голямо учудване на Еркуистоун мистър Стрейндж не възрази срещу това[2].

Така Джонатан Стрейндж започна да прекарва по половин година в къщата на мистър Еркуистоун на „Шарлот Скуеър“ в Единбург, където, както може да се очаква, се научи да не изпитва голяма почтителност към баща си. Там той получи първото си образование в компанията на трите си братовчедки — Маргарет, Мария и Джорджиана Еркуистоун[3]. Единбург несъмнено е един от най-цивилизованите градове в света, а жителите му са също толкова умни и също толкова обичат развлеченията, колкото и лондончани. Когато младият Стрейндж беше при тях, мистър и мисис Еркуистоун правеха всичко, за да го карат да се чувства щастлив, като се надяваха по този начин да компенсират пренебрежението и студенината в бащиния му дом. Затова не е чудно, че той порасна малко разглезен, малко своенравен и малко самонадеян.

Лорънс Стрейндж ставаше все по-стар и по-богат, но не и по-добродушен.

Няколко дни преди срещата на мистър Норел с Винкулус в дома на Стрейндж дойде нов прислужник. Другите слуги с готовност предложиха на новодошлия помощ и съвети: те му казаха, че Лорънс Стрейндж е горделив и коварен, че всички го мразят, че най-много от всичко обича парите и че от години не говори със сина си. Казаха още, че е истински дявол и че новият слуга не бива по никакъв начин да го ядосва, защото иначе горчиво ще се разкайва.

Новият прислужник им благодари за сведенията и обеща да запомни думите им. Но това, което другите слуги не знаеха, беше, че новодошлият притежава темперамент, който не отстъпва на този на мистър Стрейндж, че понякога се държи подигравателно, дори грубо, че има твърде високо мнение за собствените си способности и съответно твърде ниско за способностите на другите хора. Новият прислужник не осведоми другите слуги за недостатъците си по простата причина, че не подозираше за тях. Макар че често се караше с приятели и съседи, той често с изненада научаваше причината за свадите и винаги хвърляше вината върху тях. Но за да не си помислите, че в тази глава ще се разказва само за неприятни личности, трябва веднага да отбележа, че докато коварството беше алфата и омегата на нрава на Лорънс Стрейндж, новият прислужник бе по-естествена смесица от светлина и сянка. Последният притежаваше доста здрав разум и защитаваше другите от действителни беди със същата енергия, с която отмъщаваше за въображаеми обиди към себе си.

Лорънс Стрейндж беше стар и не спеше много. Всъщност често се случваше нощем да се чувства по-бодър, отколкото денем, и с часове седеше на бюрото си, пишеше писма и се занимаваше с делата си. Разбира се, един от слугите трябваше също да стои буден и няколко дни след пристигането си в дома това задължение се падна на новия прислужник.

Всичко вървеше добре докъм два часа сутринта, когато мистър Стрейндж повика новия прислужник и го помоли да му донесе чашка шери. Колкото и обикновена да беше тази молба, за новия слуга се оказа доста трудно изпълнима. След като потърси шери на обичайното място, той се видя принуден да събуди първо камериерката, за да я попита къде е стаята на иконома, после самия иконом, за да го попита къде държат шерито. Дори тогава новият прислужник трябваше да изчака няколко минути, докато икономът изрази учудването си от това, че мистър Стрейндж иска шери — нещо, което почти никога не пие. Синът на мистър Стрейндж обаче, мистър Джонатан Стрейндж — добави икономът, за да помогне на новия прислужник да се ориентира по-добре в домакинството, — много обича шери и обикновено държи една-две бутилки в стаята си.

Следвайки инструкциите на иконома, новият слуга отиде да донесе шери от избата — задача, която включваше неща като палене на свещи, лутане из дълги студени коридори, чистене на дрехите от полепнали по тях паяжини, удряне на главата в ръждясали стари предмети, провиснали от плесенясали стари тавани и бърсане на кръв и мръсотия от лицето след това. Той занесе чаша шери на мистър Стрейндж, който я пресуши на един дъх и поиска втора.

Новият прислужник реши, че е прекарал достатъчно време в избата за една нощ и като си спомни какво му бе казал икономът, се качи в стаята на мистър Джонатан Стрейндж. Влезе предпазливо, огледа се и заключи, че стаята явно е празна, макар че свещите още горяха. Това не изненада особено новия слуга, който знаеше, че един от многото пороци на богатите неженени господа е разточителството по отношение на свещите. Той започна да отваря чекмеджета и шкафове, да вдига нощни гърнета и да надзърта в тях, да поглежда под маси и столове, да наднича във вази с цветя (и ако местата, на които новият слуга търсеше, ви се струват необичайни, мога да кажа само, че той очевидно има повече опит с богати неженени господа от вас и знае, че навиците им в поддържането на домакинството се отличават с известна ексцентричност). Слугата намери бутилката с шери, почти както очакваше, в ролята на подпора за ботуши в един от ботушите на младия господар.

Докато сипваше шери в чаша, новият прислужник неволно погледна в огледалото, окачено на стената, и откри, че стаята всъщност не е празна. Джонатан Стрейндж седеше в кресло с висока облегалка и с голямо учудване следеше всяко движение на слугата. Последният не каза и дума за обяснение — защото какво обяснение можеше да даде, което младият господар би пожелал да чуе? Друг слуга веднага би го разбрал. Прислужникът излезе от стаята.

Още с пристигането си в дома на Стрейндж новият слуга хранеше известни надежди за издигане до авторитетна длъжност над останалата прислуга. Струваше му се, че превъзходството в ума и натрупаният опит го правят подходящ за дясна ръка на двамата господа Стрейндж във всички трудности, които биха могли да имат, във въображението те вече му казваха неща като: „Както знаеш, Джеръми, това са сериозни дела и аз не смея да ги поверя на друг освен теб.“ Би било пресилено да се каже, че тези надежди мигом са го напуснали, но той не можеше да не си даде сметка, че Джонатан Стрейндж е бил неприятно изненадан да види как някой влиза в личните му покои, за да налее чаша шери от личните му запаси.

И така, новият прислужник влезе в кабинета на Лорънс Стрейндж с попарени амбиции и в опасно лошо разположение на духа. Мистър Стрейндж пресуши на един дъх и тази чаша шери и отбеляза, че мисли да поиска трета. При тези думи слугата нададе отчаян вопъл, започна да си скубе косите и закрещя:

— За Бога, защо тогава, стари глупако, не казахте още в самото начало? Можех да ви донеса цяла бутилка!

Мистър Стрейндж го погледна стъписан и кротко каза, че, разбира се, няма нужда слугата да му носи трета чаша, щом това чак толкова го затруднява.

Новият прислужник се върна в кухнята (като по пътя се чудеше дали все пак не се е държал малко рязко). След няколко минути отново се позвъни. Мистър Стрейндж седеше на бюрото си с писмо в ръка и се взираше през прозореца в непрогледната дъждовна нощ.

— Има един човек, който живее на отсрещния хълм — каза той — и това писмо, Джеръми, трябва да стигне до него преди изгрев слънце.

Виж ти, помисли си прислужникът, започна се! Спешна сделка, която трябва да се извърши под прикритието на нощта! Какво друго може да означава това, освен че вече предпочита моите услуги пред тези на останалите? Много поласкан, слугата с готовност заяви, че веднага тръгва, и взе писмото, на което имаше само загадъчен надпис „Уивърн“. Той попита дали къщата има име, за да може да попита някого, ако случайно обърка пътя.

Мистър Стрейндж понечи да каже, че няма име, но после млъкна и се засмя.

— Ще попиташ за Уивърн от фермата „Разбито сърце“ — заключи той.

После обясни на слугата, че при падналата ограда срещу кръчмата на Блаксток трябва да отбие от широкия път и зад оградата ще види пътека, която ще го отведе право във ферма „Разбито сърце“.

И така, новият прислужник взе кон и силен фенер и излезе на широкия път. Нощта беше зловеща. Въздухът представляваше смесица от шумен вятър и сърдит, неумолим дъжд, който проникваше във всички пролуки на дрехите и скоро прислужникът се измокри и премръзна до кости.

Пътеката, която тръгваше от оградата срещу кръчмата на Блаксток, се изкачваше по склона на хълма и беше застрашително обрасла. Всъщност тя дори не заслужаваше наименованието „пътека“, защото по средата й растяха млади фиданки, които силният вятър подхващаше и превръщаше в камшици, които немилостиво биеха минаващия покрай тях прислужник. След като измина половин миля, той се чувстваше така, сякаш се беше борил с неколцина здрави мъже един след друг (а тъй като беше сприхав човек, който вечно влиза в свади на публични места, това усещане му бе отлично познато). Той ругаеше Уивърн за неговото нехайство и мързел, които му пречат да поддържа плетовете си. Едва след около час прислужникът излезе на място, което някога може и да е било поле, но сега беше пустош, обрасла с шипки и къпини, и съжали, че не е взел със себе си брадва. Върза коня за едно дърво и започна да си пробива път напред. Трънаците бяха огромни, остри и избуяли, на няколко пъти слугата се закачаше за някой храст на толкова места и по такъв сложен начин (ръка високо горе, крак далеч назад), че започна да се отчайва и да мисли, че никога няма да се измъкне. Виждаше му се странно, че някой може да живее зад такива избуяли трънаци, и си каза, че изобщо няма да се учуди, ако се окаже, че мистър Уивърн е мъртъв от сто години или повече. Е, това няма особено значение за мен, помисли си той, все пак от мен не се иска да го целувам.

Когато над хълма изгря тъжен сив ден, прислужникът стигна до разрушена къщурка, която може би имаше не толкова разбито сърце, колкото разбит гръбнак. Стената на огнището се беше изкривила навън като голям лък и отгоре й колебливо стърчеше коминът. Купчина керемиди, изпопадали от покрива, бяха оставили дупки, през които се виждаха гредите, оголени като ребра. Вътрешността на къщата бе обрасла с бъз и тръни и напористите им клони бяха изпочупили прозорците и избутали вратите от рамките им.

Новият прислужник постоя известно време в дъжда, съзерцавайки печалната гледка. Когато вдигна глава, видя някой да се спуска по хълма към него: призрачна фигура с причудлива шапка на главата и тояга в ръка. Когато се приближи, фигурата се оказа фермер, добродушен на вид човек, чийто фантастичен вид се дължеше изцяло на парчето брезент, с което беше покрил главата си, за да го пази от дъжда.

Той се обърна към прислужника със следните думи:

— Човече! Какво се е случило с вас? Целият сте в кръв, а хубавите ви дрехи са изпокъсани!

Прислужникът се погледна и установи, че наистина е така. Обясни, че пътеката е обрасла с тръни.

Фермерът го погледна стъписан.

— Но дотук има хубав път! — възкликна той. — На по-малко от четвърт миля западно от пътеката. По него можехте да стигнете за двойно по-кратко време! Кой, за Бога, ви е упътил по тази изоставена пътека?

Прислужникът не отговори, а вместо това попита човека дали знае къде е мистър Уивърн от ферма „Разбито сърце“.

— Това е колибата на Уивърн, но самият той вече пет години е покойник. „Разбито сърце“, значи? Така ли са ви казали, че се нарича? Някой си прави шеги с вас. Обрасла пътека, ферма „Разбито сърце“ — наистина! Все пак трябва да кажа, че това име й подхожда: сърцето на Уивърн наистина бе разбито. Горкият човек имаше нещастието да притежава парче земя, на което един джентълмен в долината беше хвърлил око, и когато Уивърн отказа да го продаде, джентълменът изпрати посред нощ банда хулигани да изкоренят всичкия фасул, моркови и зелки, които Уивърн беше посадил, а когато и това не помогна, негодникът започна да води дела срещу него — бедният Уивърн не разбираше нищо от закони и съдилища и не можа да се оправи.

Прислужникът се замисли за момент.

— Струва ми се — каза той накрая, — че знам името на този джентълмен.

— О, всички го знаят — отвърна фермерът и погледна изпитателно прислужника. — Човече, блед сте като платно и треперите така, че ще се разпаднете!

— Студено ми е — каза прислужникът.

Тогава фермерът (който се представи като Булбридж) настоя прислужникът да дойде с него в дома му, за да се сгрее на огъня, да хапне и да пийне, може би дори да си полегне. Прислужникът му благодари, но каза, че просто му е студено, нищо повече.

Булбридж го заведе при коня му (като избягваше тръните) и му показа как да излезе на пътя, след което прислужникът се върна в дома на мистър Стрейндж.

Невзрачно бледо слънце изгря в невзрачното бледо небе като алегорична картина на отчаянието и докато яздеше, прислужникът имаше чувството, че слънцето е горкият Уивърн, а небето е Адът и че Уивърн е изпратен там от мистър Стрейндж, за да се мъчи вечно.

Когато се прибра, другите слуги го наобиколиха.

— Ах, момче! — тревожно възкликна икономът. — Как изглеждаш само! Заради шерито ли е, Джеръми? Да не си ядосал господаря?

Новият прислужник се свлече от коня на земята. Той сграбчи иконома за дрехите и поиска да му донесе въдица, за да улови горкия Уивърн, който плува в Ада.

От това и други също толкова членоразделни изказвания слугите бързо заключиха, че Джеръми е настинал и има треска. Те го сложиха в леглото и изпратиха някого да повика лекар. Но Лорънс Стрейндж чу за това и проводи втори пратеник след първия, за да каже на лекаря, че няма нужда да идва. После мистър Стрейндж каза, че му се яде овесена каша, и съобщи на иконома, че иска новият прислужник да му я донесе. Това принуди иконома да потърси мистър Джонатан Стрейндж с молба да направи нещо, но се оказа, че Джонатан Стрейндж е станал рано и е препуснал към Шрусбъри с намерението да остане там до следващия ден. Затова слугите се видяха принудени да вдигнат новия прислужник от леглото, да го облекат, да сложат подноса с овесената каша в треперещите му ръце и да го побутнат през вратата на кабинета. През целия ден мистър Стрейндж отправяше поредица от дребни искания, всяко от които — и той особено настояваше на това — трябваше да се изпълни от новия прислужник.

Към вечерта новият слуга беше горещ като кипнал чайник и говореше несвързано за някакви бъчви със стриди. Но мистър Стрейндж обяви желанието си да прекара нощта в бодърстване и каза, че иска новият прислужник да стои с него в кабинета.

Икономът храбро помоли господаря си да му позволи лично да замести прислужника.

— Ах, но вие не разбирате колко се привързах към това момче — каза мистър Стрейндж с блеснали от недоволство очи — и как ми се иска постоянно да е край мен. Мислите, че не му е добре? Според мен той се нуждае единствено от чист въздух — и при тези думи Лорънс Стрейндж отвори прозореца над бюрото си. Стаята мигновено се изпълни с режещо студен въздух и отвън влетя шепа снежинки.

Икономът въздъхна, подпря новия прислужник (който беше започнал да се свлича) на стената и тайно пъхна в джобовете му грейки за ръце.

В полунощ слугинята от кухнята отиде в кабинета да занесе на мистър Стрейндж овесена каша. Когато се върна, тя съобщи, че господарят е намерил грейките за ръце, извадил ги е и ги е сложил на масата. Слугите си легнаха разтревожени и убедени, че до сутринта новият прислужник ще е мъртъв.

Дойде сутринта. Вратата на кабинета беше затворена. В седем часа никой не позвъни за прислугата, никой не излезе. Стана осем. Девет. Десет. Слугите кършеха отчаяно ръце.

Но това, което бяха забравили — всъщност което Лорънс Стрейндж бе забравил, — е, че новият прислужник беше млад, силен мъж, докато мистър Стрейндж беше стар, а през тази нощ господарят бе принуден да сподели част от страданията на новия си слуга. В десет часа и седем минути икономът и файтонджията предпазливо надзърнаха в кабинета и намериха новия прислужник дълбоко заспал на пода. От треската му нямаше и следа. В другия край на стаята на бюрото седеше Лорънс Стрейндж, замръзнал до смърт.

Когато събитията от двете последователни нощи се разчуха, всички бяха любопитни да видят прислужника, все едно беше герой, убил дракон или победил великан. Разбира се, новият слуга се радваше на новата си слава и докато разказваше и преразказваше историята, постепенно откри, че когато мистър Стрейндж е поискал третата чаша шери, той всъщност му е отговорил: „О, сигурно сега ти е приятно, зъл стар грешнико, да тормозиш почтените хора и да ги вкарваш в гроба, но ще дойде ден — и то скоро, — когато ще трябва да отговаряш за всяка въздишка, която си изтръгнал от гърдите на почтените мъже, за всяка сълза, търкулнала се от очите на вдовиците!“ Също така не след дълго в околността се разчу, че когато мистър Стрейндж е отворил прозореца с намерението да простуди прислужника до смърт, последният се е провикнал: „Сега е студено, Лорънс Стрейндж, но накрая ще е горещо! Сега студено, накрая горещо!“ — пророчески намек за настоящата участ на мистър Стрейндж.

[1] Накрая и двете дела се решиха в полза на сина на Лорънс Стрейндж. ↑

[2] Тъкмо обратното, Лорънс Стрейндж се зарадва, че за няколко месеца ще си спестява разноските за храна и облекло на момчето. Ето как любовта към парите прави умния човек тесногръд и смешен. ↑

[3] Джон Сегундус, биограф на Стрейндж, на няколко места отбелязва, че Стрейндж предпочита обществото на умните жени пред това на мъжете. „Животът на Джонатан Стрейндж“, изд. Джон Мъри, Лондон, 1820. ↑

15
„КАК Е ЛЕЙДИ ПОУЛ?“

Януари 1808 година

„КАК Е ЛЕЙДИ Поул?“

Във всяка част на града, сред представителите на всички групи и прослойки се чуваше този въпрос. В „Ковънт Гардън“ по изгрев слънце уличните търговци питаха цветарките:

— Как е лейди Поул?

И:

— О — отговаряха те, — тя е много добре, съвсем добре.

Което показва тъжната бедност на английския език, защото лейди Поул беше много повече от добре. В сравнение с нея всеки друг човек на света би изглеждал блед, изнурен, полумъртъв. Необичайната енергия, която лейди Поул бе почувствала на сутринта след възкресяването си, така и не я напусна: когато излизаше на разходка, хората я гледаха учудени, защото тя се движеше твърде бързо. А колкото до слугата, който трябваше да я придружава, горкият човек подтичваше на няколко ярда след нея запъхтян и със зачервено лице. Една сутрин на излизане от „Дръмъндс“ в Чаринг Крос секретарят на войната изненадващо и ненадейно се сблъска с лейди Поул, която крачеше бързо по улицата, в резултат на което той се прекатури и падна. Тя му помогна да стане, каза, че се надява да не го е наранила, и преди секретарят да успее да съчини някакъв отговор, от нея нямаше и следа.

Като всяка деветнадесетгодишна дама лейди Поул обожаваше танците. На баловете тя танцуваше от началото до края, без дори да се задъха, и недоумяваше защо всички се уморяват толкова бързо.

— Нелепо е такова унило събиране да се нарича бал! — казваше лейди Поул на сър Уолтър. — Не сме танцували и три часа! — и се дивеше на липсата на издръжливост у другите танцьори. — Горките! Съжалявам ги.

За здравето й вдигаха тостове и армията, и флотът, и църквата. Сър Уолтър Поул редовно се споменаваше като най-щастливия мъж в кралството, а и самият той бе на същото мнение. Мис Уинтъртаун — злочестата, бледа, болна мис Уинтъртаун — будеше у него състрадание, но лейди Поул, която непрестанно сияеше от забележително здраве и отлично разположение на духа, бе обект на възхищението му. Когато тя неволно се сблъска със секретаря на войната, случката му се стори най-забавната шега на света и той я разказваше на всеки срещнат. Сър Уолтър тайно сподели с доверената си приятелка лейди Уинзел, че това е най-подходящата съпруга за него — умна, жизнена, точно такава жена, за каквато би могъл да мечтае. Особено му допадаше независимият й начин на мислене.

— Миналата седмица ми каза, че правителството не бива да изпраща пари и войска на краля на Швеция — както и направихме, — а вместо това трябва да подкрепи правителствата на Португалия и Испания и да превърне тези страни в бази за операциите си срещу Бонапарт. На деветнадесет да изказваш такива дълбоки разсъждения по най-различни въпроси и да достигаш до такива изводи! На деветнадесет да се противопоставяш така дръзко на правителството! Разбира се, аз й казах, че мястото й е в Парламента!

Лейди Поул обединяваше в едно цяло такива разнородни качества като красота, политическа далновидност, богатство и магическо възкресение. Висшето общество не се съмняваше, че й е отредено да стане един от най-видните му представители. Тя беше омъжена от близо три месеца: време беше да излезе на пътя, който Съдбата и обществото й бяха начертали. Затова новото семейство разпрати покани за великолепен прием, който трябваше да се състои през втората седмица на януари.

Първият прием на всяка млада съпруга е грандиозно събитие, изпълнено с множество дребни тревоги. Постиженията, които са й спечелили добра слава през трите години след завършването на училище, вече не са достатъчни. Не е достатъчно да се облича изискано, да подбира най-подходящите бижута, да говори френски, да свири на пиано и да пее. Сега тя трябва да съсредоточи вниманието си върху френската кухня и френските вина. Макар че може да приема съвети от други хора по тези важни въпроси, собственият й вкус и предпочитания трябва да бъдат основното, от което да се ръководи. От нея се очаква да отхвърли стила на майка си в посрещането на гости и да върши нещата по друг начин. В Лондон светските хора вечерят навън четири-пет пъти седмично. Как младата съпруга — деветнадесетгодишна и почти без никакъв опит в кухнята — ще съумее да изнамери ястия, които да поразят и задоволят тези изтънчени небца.

После идва ред на прислугата. В дома на младата съпруга всички слуги са нови. Ако има спешна нужда от нещо — свещи, особен вид вилица, дебел плат, в който да се внесе горещият супник, — дали ще успеят да го намерят? В дома на лейди Поул на „Харли Стрийт“ номер 9 проблемите бяха тройно повече. Половината слуги бяха от Нортхамптъншир, от семейното й имение в Грейт Хитърдън, а останалите бяха отскоро наети в Лондон, а както всички знаят, между селската и лондонската прислуга има голяма разлика. Въпросът не се отнася точно до задълженията им. И в Нортхамптъншир, точно както и в Лондон, слугите трябва да готвят, да чистят, да поднасят и прислужват. Не, разликата е свързана повече с начина, по който се изпълняват тези задължения. Да кажем, че селски земевладелец в Нортхамптъншир отиде на гости у съседа си. Визитата приключва, слугата донася палтото на госта и му помага да се облече. Докато го прави, съвсем естествено е почтително да се осведоми за здравето на съпругата му. Гостът ни най-малко не се засяга и отговаря, като на свой ред задава въпроси. Може да е дочул, че бабата на слугата е паднала или се е порязала, докато е брала зелки в градината, и иска да разбере дали се е оправила. Земевладелецът и слугата населяват съвсем малък свят и се познават от детинство. Но в Лондон това никога не се прави. Лондонският прислужник не може да се обръща към гостите на господаря си. Той трябва да се държи така, сякаш не подозира, че на света съществуват такива неща като баби и зелки.

На „Харли Стрийт“ номер 9 селските слуги на лейди Поул постоянно се чувстваха неловко, бояха се да не сгрешат някъде и никога не бяха сигурни как да постъпят. Дори речта им се смяташе за неправилна и беше обект на подигравки. Нортхамптънширският им акцент не винаги бе разбираем за лондонските слуги (които, трябва да се признае, не полагаха особени усилия да го разберат), те използваха думи като „мачка“, „подглавка“, „багне“ и „кепенци“, когато трябваше да кажат „котка“, „възглавница“, „агне“ и „капаци“.

Лондонските слуги обичаха да си правят шеги със селската прислуга. Даваха на младия прислужник Алфред чинии със зловонна мръсна вода, като му казваха, че е френска супа, и го караха да я поднася за вечеря на другите слуги. Често изпращаха селските прислужници със съобщения до момчето на касапина, до хлебаря и до фенерджията. Съобщенията бяха на лондонски жаргон и селските слуги не разбираха нищичко от тях, но за момчето на касапина, хлебаря и фенерджията, които ги разбираха много добре, те бяха вулгарни и обидни. Веднъж момчето на касапина насини окото на Алфред заради това, което му беше казал, докато лондонските прислужници подслушваха и се кикотеха в килера.

Естествено, селските слуги редовно се оплакваха на лейди Поул (която познаваха цял живот) от начина, по който ги тормозят, и на лейди Поул не й беше приятно да научи, че старите й приятели са нещастни в новия си дом. Но тя бе неопитна и не знаеше как да постъпи. Нито за миг не се съмняваше в истинността на думите им, но се боеше, че може само да влоши нещата.

— Какво да правя, сър Уолтър? — попита лейди Поул.

— Какво да правите ли? — изненада се съпругът й. — Нищо. Оставете всичко на Стивън Блек. Стивън ще ги направи послушни като агънца и задружни като ято косове.

Преди да се ожени, сър Уолтър имаше само един прислужник — Стивън Блек — и доверието му към този човек беше безгранично. На „Харли Стрийт“ номер 9 Стивън носеше титлата „иконом“, но задълженията и отговорностите му далеч надхвърляха тези на обикновения иконом: той се срещаше с банкери и адвокати от името на сър Уолтър, преглеждаше сметките от имотите на лейди Поул и докладваше на господаря си за състоянието им, наемаше слуги и работници, без да се допитва до никого, ръководеше работата им, плащаше надници и заплати.

Разбира се, в много домакинства има прислужник, който по силата на забележителния си ум и способности се ползва с авторитет, необичаен за положението си. Но в случая със Стивън това бе още по-необичайно, тъй като той беше негър. Казвам „необичайно“, защото нима обикновено чернокожите не се ползват с най-малко уважение в дома? Колкото и да са трудолюбиви. Колкото и да са умни. И все пак Стивън Блек бе успял някак да обори този универсален принцип. Вярно е, че притежаваше известни предимства: красиво лице и висока, добре сложена фигура. Със сигурност от полза му беше и фактът, че господарят му бе политик, който с готовност демонстрираше либералните си възгледи пред света, поверявайки управлението на дома и делата си на чернокож слуга.

Останалите слуги с известно учудване установяваха, че началникът им е чернокож — човек, какъвто повечето от тях дори не бяха виждали дотогава. В началото някои бяха склонни да се възмущават, говореха помежду си, че ако той се осмели да им нареди нещо, ще го удостоят с много груб отговор. Но каквито и да бяха намеренията им, те скоро установяваха, че в присъствието на Стивън не могат да си позволят нищо подобно. Тежкият поглед, авторитетният вид и разумните му наставления някак съвсем естествено ги караха да изпълняват всичко, което им поръча.

Момчето на касапина, хлебарят, фенерджията и други подобни познати на прислугата от „Харли Стрийт“ от самото начало проявяваха голям интерес към Стивън. Те разпитваха слугите за начина му на живот. Какво яде, какво пие? Какви приятели има? Къде обича да ходи, ако случайно му остане свободно време? Когато слугите от „Харли Стрийт“ отговаряха, че тази сутрин Стивън е закусил с три варени яйца, че е голям приятел с уелсеца камериер на секретаря на войната и че предишната вечер е ходил на бал на прислугата в Уапинг, момчето на касапина, хлебарят и фенерджията им бяха много благодарни за сведенията. Слугите от „Харли Стрийт“ ги питаха за какво им е да знаят тези неща. Момчето на касапина, хлебарят и фенерджията обясняваха, че от години в Лондон се носи слух за това, че Стивън Блек не е никакъв иконом, а е африкански принц, таен наследник на голямо кралство, и е добре известно, че когато му омръзне да бъде иконом, ще се завърне в родината си и ще се ожени за принцеса, черна като него.

След това разкритие слугите от „Харли Стрийт“ започнаха скришом да наблюдават Стивън и единодушно се съгласиха, че нищо не изглежда по-вероятно. Всъщност имаше ли по-красноречиво доказателство от собственото им покорство пред него? Защото беше невъзможно такива независими, горди по дух англичани да се подчинят на авторитета на чернокож мъж, ако инстинктивно не изпитваха уважението и почитта, с които простолюдието се отнася към един крал!

Междувременно Стивън Блек не подозираше нищичко за тези любопитни догадки. Той изпълняваше задълженията си съвестно както винаги. Продължаваше да лъска сребърните прибори, да обучава подчинените си да прислужват по френски, да надзирава готвачите, да поръчва цветя, спално бельо, ножове и вилици и да се занимава с хилядите задачи по подготовката на дома и прислугата за важната вечер на великолепния прием. Когато тя най-после дойде, всичко беше толкова прекрасно, колкото неговата изобретателност можа да го направи. Вази с парникови рози изпълваха гостната и трапезарията и стояха в редица на стълбището. Масата за вечеря, застлана с тежка бяла покривка, искреше с целия разнороден блясък, с който среброто, кристалът и светлината от свещите сияят. На стените висяха две големи венециански огледала и по нареждане на Стивън бяха поставени едно срещу друго, така че отраженията удвояваха, утрояваха и учетворяваха среброто, кристала и свещите, и когато най-после седнаха да вечерят, гостите като че ли се потопиха в мека златиста светлина и сякаш самите те грейнаха.

Почетно място сред гостите заемаше мистър Норел. Какъв контраст с времето, когато за пръв път пристигна в Лондон! Тогава го пренебрегваха, той беше никой. Сега седеше сред най-високопоставените хора в кралството и те го ухажваха! Другите гости постоянно отправяха забележки и въпроси към него и оставаха напълно доволни от кратките му непохватни отговори: „Не знам кого имате предвид“ или „Не съм имал удоволствието да се запозная с този джентълмен“, или „Никога не съм бил на мястото, за което говорите“.

Част от отговорите на мистър Норел — най-забавната част — даваха Дролайт и Ласелс. Те седяха от двете му страни и многословно излагаха мненията му за съвременната магия. Тази вечер магията бе любима тема на всички. Озовали се едновременно в присъствието на единствения магьосник на Англия и на най-прочутия обект на магията му, гостите не можеха да мислят и да говорят за нищо друго. Скоро те започнаха да обсъждат множеството успешни магии, които се правеха из цялата страна след възкресяването на лейди Поул.

— Във всеки провинциален вестник излизат по две-три статии на тази тема — каза лорд Касълрей. — Завчера четох в „Бат Кроникъл“ за мъж на име Гибънс от „Милсън Стрийт“, който се събудил посред нощ, защото чул крадци да влизат в къщата му. Този човек имал богата библиотека с магически книги. Опитал да направи заклинание, което бил прочел, и превърнал крадците в мишки.

— Наистина ли? — попита мистър Канинг. — И какво станало с мишките?

— Разбягали се и се скрили в дупките на ламперията.

— Ха! — възкликна мистър Ласелс. — Повярвайте ми, милорд, не е имало магия. Гибънс е чул шум, уплашил се е, че може да са крадци, произнесъл е заклинание, отворил е вратата и е видял, че не са крадци, а мишки. Истината е, че от самото начало са били мишки. Всички тези истории накрая се оказват неверни. В Линкълн има неженен свещеник на име Малпас, който заедно със сестра си се занимава с това да проверява предполагаеми случаи на магия, и досега не са намерили и капка истина в тях.

— Те са такива почитатели на мистър Норел, този свещеник и сестра му! ентусиазирано добави мистър Дролайт. — Толкова се радват, че се е появил човек, който да възроди благородното изкуство на английската магия! Не могат да се примирят, че други хора разказват измислици и имат претенцията да повтарят неговите велики дела! За тях е непоносимо, че други хора си придават важност за сметка на мистър Норел! Приемат го като лична обида! Мистър Норел бе така любезен да им предостави няколко сигурни средства за несъмнено доказване на безпочвеността на тези твърдения и мистър и мис Малпас обикалят страната с файтона си, за да уличават тези измамници!

— Струва ми се, че сте твърде добронамерен към Гибънс, мистър Ласелс — намеси се мистър Норел с обичайния си педантичен тон. — Не се знае дали не е преследвал някаква злоумишлена цел с измисленото си твърдение. Най-малкото е излъгал за библиотеката си. Изпратих Чайлдърмас да я види и той каза, че в нея няма и една книга отпреди 1760 година. Нищо ценно! Абсолютно нищо ценно!

— Все пак да се надяваме — обърна се лейди Поул към мистър Норел, — че свещеникът и сестра му скоро ще се натъкнат на човек с истински магически способности — такъв, който да ви помага, сър.

— О, няма нито един такъв човек! — възкликна Дролайт. — Нито един! Разбирате ли, за да се подготви за забележителните си дела, мистър Норел е прекарал години наред в четене на книги. Уви, подобна отдаденост на интересите на родината се среща много рядко! Уверявам ви, че няма друг такъв човек!

— Но свещеникът и сестра му не бива да се отказват от търсенето — упорстваше лейди Поул. — От личния си опит знам колко труд изисква една-единствена магия. Помислете колко хубаво би било, ако мистър Норел имаше помощник.

— Хубаво, но малко вероятно — обади се мистър Ласелс. — Досега Малпас не са открили нищо, което да предполага съществуването на подобен човек.

— Но ако се съди по собствените ви думи, мистър Ласелс, те и не търсят! — каза лейди Поул. — Те имат за цел да изобличават измамници, не да търсят нови магьосници. За тях би било много лесно, докато обикалят с файтона си, да разпитват за хора, които правят магии и притежават библиотеки. Убедена съм, че това няма да ги затрудни твърде много. Те ще се радват да направят всичко по силите си, за да ви помогнат, сър (това бе адресирано към мистър Норел). И нека всички се надяваме, че скоро ще успеят, защото мисля, че сигурно се чувствате малко самотен в заниманията си.

Междувременно гостите бяха изпразнили съдържанието на около петдесет чинии и слугите се заеха да ги отнасят. Дамите се оттеглиха, а господата останаха да допиват виното си. Но те скоро установиха, че взаимната им компания им доставя по-малко удоволствие от обикновено. Бяха изчерпали всичко, което имаха да кажат по темата за магията. Клюкарстването за познатите им не ги забавляваше и дори разговорите за политика им се виждаха някак скучни. Накратко, те решиха, че им липсва компанията на лейди Поул и казаха на сър Уолтър — казаха, а не го попитаха, — че явно страда от отсъствието на жена си. Той отвърна, че не е така. Но гостите не му повярваха: всеизвестно е, че наскоро оженилите се господа никога не са щастливи далеч от съпругите си; и най-кратката раздяла може да потисне духа на младоженеца и да повлияе зле на храносмилането му. Гостите на сър Уолтър се запитаха едни други дали не им се струва, че домакинът изглежда кисел, и се съгласиха, че е така. Той отрече. О, сър Уолтър си придава смел вид, нали? Много добре. Но очевидно положението му беше плачевно. Гостите се смилиха над него и отидоха да се присъединят към дамите.

Стивън Блек стоеше край бюфета в ъгъла и видя как господата излязоха. В стаята останаха трима слуги — Алфред, Джефри и Робърт.

— Да поднесем ли чая, мистър Блек? — невинно попита Алфред. Стивън Блек вдигна тънкия си показалец като знак за слугите да останат по местата си и леко се намръщи, за да ги накара да млъкнат. Той изчака, докато джентълмените се отдалечиха достатъчно, за да не чуват, и възкликна:

— За Бога, какво ви става тази вечер? Алфред! Знам, че рядко ти се е случвало да се намираш в такава изискана компания като тази вечер, но това не е причина да забравиш всичко, на което съм те учил! Потресен съм от глупостта ти!

Алфред измърмори някакво извинение.

— Лорд Касълрей поиска да му донесеш фазан с трюфели, чух го съвсем ясно! А ти му донесе ягодово желе! Къде ти беше умът?

Алфред каза нещо нечленоразделно, в което Стивън успя да различи единствено думата „страх“.

— Било те е страх? От какво?

— Стори ми се, че видях някаква фигура да стои зад стола на лейди Поул.

— Алфред, какво говориш?

— Висок човек с лъскава сребриста коса и зелено сако. Стоеше надвесен над лейди Поул и я наблюдаваше. И в следващия миг изчезна.

— Алфред, погледни натам.

— Да, мистър Блек.

— Какво виждаш?

— Завеса, мистър Блек.

— И какво друго?

— Свещник.

— Зелена кадифена завеса и свещник със запалени свещи. Това е твоят човек със зелено сако и сребриста коса, Алфред. Сега иди помогни на Сиси да прибере порцелановия сервиз и в бъдеще не бъди такъв глупак — Стивън Блек се обърна към следващия слуга. — Джефри! Твоето поведение по нищо не отстъпва на това на Алфред. Кълна се, сякаш мислите ти бяха съвсем другаде. Какво имаш да кажеш в свое оправдание?

Горкият Джефри не можа да отговори веднага. Той мигаше, хапеше устни и изобщо правеше всички онези неща, характерни за човек, който полага усилия да не заплаче.

— Съжалявам, мистър Блек, но музиката ме разсея.

— Каква музика? — попита Стивън Блек. — Нямаше никаква музика. Ето, чуваш ли? Това е струнният квартет, който току-що започна да свири в салона. Досега никой не свиреше.

— О, не, мистър Блек! Имам предвид флейтата и цигулката, които свириха в съседната стая през цялото време, докато дамите и господата вечеряха. О, мистър Блек! Това беше най-тъжната музика, която някога съм чувал. Имах чувството, че сърцето ми се къса!

Стивън го гледаше в недоумение.

— Не те разбирам — каза той. — Нямаше никакви флейта и цигулка — и икономът се обърна към третия слуга, едър, тъмнокос мъж на около четиридесет години. — Робърт! Направо не знам какво да ти кажа! Не си ли говорихме вчера?

— Говорихме си, мистър Блек.

— Не ти ли казах колко разчитам на теб да даваш пример на останалите?

— Казахте, мистър Блек.

— И въпреки това няколко пъти тази вечер ти отиваше до прозореца! Къде ти беше умът? Лейди Уинзел се оглеждаше за някого, който да й донесе чиста чаша. Работата ти беше на масата, при гостите, не на прозореца.

— Извинете, мистър Блек, но чух почукване по прозореца.

— Почукване? Какво почукване?

— Клоните се удряха в стъклото, мистър Блек.

Стивън махна нетърпеливо с ръка.

— Робърт, край къщата няма дървета! Много добре го знаеш.

— Стори ми се, че около къщата е израсла гора — отговори Робърт.

— Какво? — възмути се Стивън Блек.

16
ИЗГУБЕНА НАДЕЖДА

Януари 1808 година

СЛУГИТЕ НА „Харли Стрийт“ продължиха да виждат несъществуващи неща и да чуват странни звуци. На готвача Джон Лонгридж и на кухненската прислуга се причуваше тъжно биене на камбана. Въздействието на камбаната, както обясни Джон Лонгридж на Стивън Блек, беше, че живо им припомняше всеки близък, който е умрял, всички хубави неща, които са изгубили, и всяко лошо нещо, което някога им се е случило. В резултат на това хората ставаха потиснати и оклюмали и им се струваше, че животът няма смисъл.

Джефри и Алфред — двамата най-млади прислужници — се измъчваха от свиренето на флейтата и цигулката, които Джефри бе чул за пръв път в нощта на приема. Музиката винаги като че ли долиташе от съседна стая. Стивън ги разведе из цялата къща и им показа, че никъде никой не свири на такива инструменти, но това не помогна: слугите продължиха да се страхуват и да се чувстват зле.

Най-странно от всички според Стивън беше поведението на Робърт, най-възрастния прислужник. От самото начало Робърт правеше впечатление на разумен, съзнателен и благонадежден — накратко, той беше последният човек на света, който би се поддал на въображаеми страхове. И въпреки това Робърт продължаваше да твърди, че чува как около къщата расте невидима гора. Щом спреше за малко да отдъхне, той чуваше как призрачни клони драскат по стените и чукат по прозорците, как дървесни корени пълзят под основите на къщата и разцепват тухлите. Робърт казваше, че гората е стара и коварна. Който върви през нея, трябва да се страхува колкото от дърветата, толкова и от дебнещи разбойници.

Но, възразяваше Стивън, най-близката гора е на мили от къщата, чак към Хампстед Хийт, и дори там дърветата са култивирани. Те не се увиват около къщите на хората и не се опитват да ги разрушат. Каквото и да говореше Стивън, Робърт само клатеше глава и потръпваше.

Единствената утеха на Стивън беше, че тази странна лудост сред слугите бе премахнала всички различия между тях. Лондонската прислуга вече не обръщаше внимание на особения говор и старомодните маниери на селските слуги, а последните вече не се оплакваха на Стивън, че лондонските слуги си правят шеги с тях и ги пращат да изпълняват несъществуващи поръчки. Сега цялата прислуга беше единна в убеждението си, че къщата е обитавана от духове. След работа всички сядаха в кухнята и си разказваха истории за други къщи, в които са чували, че има духове и ужасии, и за страшната участ, сполетяла обитателите им.

Една вечер, близо две седмици след приема на лейди Поул, слугите седяха край огъня в кухнята, увлечени в любимото си занимание. Стивън бързо се умори да ги слуша и се прибра в стаичката си да чете вестник. Не бяха минали и няколко минути, когато се позвъни. Той остави вестника, сложи черния си фрак и отиде да види кой го вика.

В малкия коридор, свързващ кухнята със стаята на иконома, имаше ред звънци, а под звънците с кафява боя грижливо бяха изписани наименованията на различните стаи: „Венецианската гостна“, „Жълтият салон“, „Трапезарията“, „Всекидневната на лейди Поул“, „Спалнята на лейди Поул“, „Гардеробната на лейди Поул“, „Кабинетът на сър Уолтър“, „Спалнята на сър Уолтър“, „Гардеробната на сър Уолтър“, „Изгубена надежда“.

„Изгубена надежда?“ — помисли си Стивън. — „Какво, за Бога, е това?“

Същата сутрин той беше платил на дърводелеца за поставянето на звънците и бе записал сумата в счетоводната книга: „На Еймъс Джъд за поставяне на 9 звънеца в кухненския коридор и надписване на стаите отдолу — 4 шилинга.“ А сега звънците бяха десет. И звънецът на „Изгубена надежда“ биеше неумолимо.

„Може би — каза си Стивън — Джъд е решил да се пошегува. Е, още утре ще дойде да поправи стореното.“

Като не знаеше какво друго да направи, Стивън обиколи приземния етаж и надникна във всяка стая: навсякъде беше пусто. След това се качи на първия етаж.

На площадката на стълбището имаше врата, която икономът не беше виждал досега.

— Кой е там? — прошепна глас зад вратата. Гласът беше непознат и макар че бе само шепот, странно прониза слуха на Стивън. Като че ли влезе в главата му от друго място, не през ушите.

— Някой стои на площадката! — продължи шепнещият глас. — Прислужникът ли е? Влезте, моля ви! Имам нужда от вас!

Стивън почука и влезе.

Стаята беше също толкова загадъчна, колкото и вратата й. Ако някой помолеше Стивън да я опише, той би казал, че е обзаведена в готически стил, и това бе единственото описание, което можеше да му хрумне за този необичаен интериор. Но в нея нямаше нито едно от обичайните готически украшения, изобразени на страниците на „Енциклопедия на изкуствата“ на мистър Акерман. Нямаше нито заострени средновековни арки, нито пищна дърворезба, нито религиозни мотиви. Стените и подът бяха от прост сив камък, доста очукани и неравни на места. Таванът беше каменен и сводест. Един-единствен малък прозорец гледаше към огряното от звезди небе. На него нямаше стъкло и зимният вятър безпрепятствено нахлуваше в стаята.

Блед джентълмен със забележително изобилие от сребриста коса, пухкава като глухарче, с вид на крайно неудовлетворение се взираше в отражението си в старо напукано огледало.

— О, ето ви най-после! — каза той, като хвърли бърз поглед към Стивън. — В тази къща човек може да звъни цяла вечност и никой да не дойде!

— Много съжалявам, сър — отвърна Стивън, — но никой не ми е казал, че сте тук — той предположи, че джентълменът е гост на сър Уолтър или лейди Поул, което обясняваше наличието на джентълмена, но не и на стаята. Джентълмените често получават покани да отсядат в домовете на други хора. Стаите — по-скоро не.

— С какво мога да ви бъда полезен, сър? — попита Стивън.

— Ама че сте глупав! — възкликна джентълменът с коса като глухарче. — Не знаете ли, че тази вечер лейди Поул ще идва на бал в дома ми? Моят слуга отиде някъде и се загуби. Как мога да се появя до красивата лейди Поул в този вид?

Джентълменът имаше основание да се оплаква: лицето му беше небръснато, странната му коса бе цялата заплетена, а и не беше облечен, само загърнат в старомоден халат.

— Ей сега ще се заема с вас, сър — увери го Стивън. — Но първо трябва да намеря с какво да ви избръсна. Предполагам, че едва ли знаете къде слугата ви държи бръснача.

Джентълменът сви рамене.

В стаята нямаше тоалетна масичка. Всъщност мебелите бяха съвсем малко и трудно се поддаваха на описание. Имаше огледало, старо трикрако столче и причудлив стол, украсен с резба, който сякаш бе направен от кости. На Стивън му беше трудно да си представи, че това са човешки кости, макар че поразително приличаха на такива.

На столчето редом с красива малка кутийка икономът намери изящен сребърен бръснач. На пода имаше поочукан калаен леген, пълен с вода.

Странно, но в стаята нямаше камина, само ръждясал железен мангал с нажежени въглища, който пръскаше мръсни сажди по пода. Затова Стивън стопли водата в легена на мангала и после избръсна джентълмена. Когато свърши, гостът огледа лицето си и обяви, че е напълно доволен. Свали халата и постоя търпеливо по долни гащи, докато Стивън разтрие кожата му с четка от четина. Икономът не можа да не забележи, че докато другите джентълмени почервеняваха като раци от подобен масаж, този остана неизменно блед и единствената разлика беше, че кожата му придоби белезникав блясък подобен на лунния или седефения.

Дрехите му бяха най-фините, които Стивън някога бе виждал: ризата му беше превъзходно изпрана, а ботушите му лъщяха като черни огледала. Но най-хубави бяха дузината бели муселинови шалчета, всяко тънко като паяжина и колосано до твърдостта на хартия за ноти.

Тоалетът на джентълмена отне два часа, защото, както Стивън установи, гостът се оказа крайно суетен. С всяка минута той оставаше все по-доволен от иконома.

— Казвам ви, че моят невежа не притежава и половината от вашите умения в сресването на коси — обяви джентълменът, — а когато се стигне до финото изкуство на връзването на муселиново шалче — ах, нищичко не разбира!

— Е, сър, това е точно от онзи вид задачи, които обичам да върша — отвърна Стивън. — Де да можех да убедя сър Уолтър да полага повече грижи за облеклото си! Но джентълмените, които се занимават с политика, нямат време да мислят за тези неща.

Стивън помогна на джентълмена да облече тревистозеленото си сако (което беше с превъзходно качество и най-модерна кройка), после гостът отиде до столчето и взе малката кутийка, оставена върху него. Тя бе направена от порцелан и сребро и имаше размерите на кутия за енфие, но малко по-дълга от обичайното. Стивън отправи възторжена забележка относно цвета й, който не беше точно светлосин, нито сив, не съвсем лавандула и не съвсем люляк.

— Да, наистина! Красив цвят — ентусиазирано се съгласи джентълменът. — И не е никак лесно да се постигне. Пигментът трябва да се смеси със сълзи на стари моми от добро потекло, живели дълго и в безупречна добродетел и умрели, без да са видели и миг истинско щастие!

— Бедните дами! — каза Стивън. — Радвам се, че цветът е толкова рядък.

— О, не сълзите са тези, които го правят рядък, имам много бутилки от тях — трудността е в майсторството, необходимо за смесването на съставките.

Джентълменът беше станал толкова непринуден в общуването и така разговорлив, че Стивън без колебание го попита:

— И какво държите в тази красива кутийка, сър? Енфие?

— О, не! Това е скъпоценност, която искам лейди Поул да сложи на бала довечера!

Джентълменът отвори кутийката и показа на иконома малък бял пръст.

Отначало това се стори малко необичайно на Стивън, но учудването му тутакси се изпари и ако в този момент някой го беше попитал какво мисли за видяното, той щеше да отговори, че джентълмените често носят със себе си пръсти в малки кутийки и че това е просто един от многото подобни екземпляри, които е виждал.

— Отдавна ли е в семейството ви, сър? — любезно попита той.

— Не, съвсем отскоро.

Джентълменът затвори кутийката и я прибра в джоба си.

Двамата със Стивън погледнаха отражението му в огледалото. Стивън не можа да не забележи колко съвършено се допълват: лъскава черна кожа редом с матова бяла, всеки от двамата — съвършен пример на характерен тип мъжка красота. Същата мисъл като че ли споходи и джентълмена.

— Колко сме хубави! — каза той смаян. — Но сега виждам, че съм допуснал ужасна грешка! Взех ви за домашен прислужник! Това е невъзможно! Вашето достолепие и красота говорят за благороден, може би дори кралски произход! Предполагам, и вие като мен сте гост в този дом. Трябва да ви се извиня за неудобството и да ви благодаря за помощта, която ми оказахте в подготовката за срещата ми с красивата лейди Поул.

Стивън се усмихна.

— Не, сър. Аз съм прислужник. Работя при сър Уолтър.

Джентълменът с коса като глухарче повдигна вежди смаян.

— Такъв талантлив и хубав мъж като вас не бива да бъде слуга! — възкликна той с възмутен тон. — Мъж като вас трябва да бъде владетел на голямо имение! Какво е красотата, питам аз, ако не видим знак за превъзходството на едни хора над други? Но аз разбирам как е станало! Вашите врагове са се наговорили да ви лишат от цялото ви имущество и да ви принизят до невежите и простосмъртните!

— Не, сър. Грешите. Винаги съм бил слуга.

— Е, не разбирам как е възможно! — заяви джентълменът с коса като глухарче и недоверчиво поклати глава. — Тук има някаква загадка и аз непременно ще се заема с нея, веднага щом имам свободно време. А сега като отплата за това, че така добре сресахте косата ми и за всички други услуги, които ми оказахте, довечера ще дойдете на бала в дома ми.

Това беше толкова необичайно предложение, че в първия миг Стивън не знаеше какво да каже. „Или е луд — помисли си той, — или е някакъв политик радикал, който иска да унищожи всички обществени различия.“

— Дълбоко ценя честта, която ми оказвате, сър, но само помислете. Другите ви гости ще дойдат в дома ви, като ще очакват да се срещнат с дами и господа на тяхното положение. Когато открият, че имат за компания прислужник, сигурен съм, че ще се почувстват силно засегнати. Благодаря ви за любезността, но не бих искал да ви поставям в неудобно положение, нито да обиждам приятелите ви.

Това като че ли още повече порази джентълмена с коса като глухарче.

— Какви благородни чувства! — възкликна той. — Да жертвате собственото си удоволствие заради удобството на другите! Е, признавам, че на мен никога не би ми хрумнало подобно нещо. И това само засилва желанието ми да ви направя свой приятел и да направя всичко по силите си, за да ви бъда от помощ. Но вие не сте разбрали правилно. Тези гости, към които изпитвате такива скрупули, до един са мои васали и поданици. Никой от тях не би дръзнал да критикува мен или когото и да било от онези, които съм избрал да нарека свои приятели. А направят ли го — о, винаги можем да ги убием! Но наистина — добави джентълменът, сякаш внезапно се отегчи от този разговор — няма никаква полза да го обсъждаме, защото вие вече пристигнахте!

При тези думи джентълменът се отдалечи и Стивън установи, че стои в просторна зала, където множество хора танцуват под звуците на тъжна музика.

Това отново го изненада малко, но както и предишния път, за миг свикна с обстановката и започна да се оглежда наоколо. Въпреки всичко, което джентълменът с коса като глухарче му беше казал, отначало Стивън малко се страхуваше да не го познаят. Кратък оглед на гостите му бе достатъчен, за да се увери, че сред тях няма приятели на сър Уолтър — всъщност нямаше човек, когото Стивън да беше виждал преди, а и вярваше, че в спретнатите си черни дрехи и чистата си бяла риза лесно може да мине за джентълмен. Той се радваше, че сър Уолтър никога не изисква от него да носи ливрея или напудрена перука, които тутакси биха издали положението му.

Всички бяха облечени по най-последна мода. Дамите носеха рокли в най-изискани цветове (макар че в интерес на истината трябва да се каже, че малко от тези цветове бяха познати на Стивън). Господата бяха с бричове до коленете, бели чорапи и сака в кафяво, зелено, синьо и черно, ризите им сияеха от снежна белота, а по ръкавиците им от шевро нямаше и петънце.

Но въпреки изящните дрехи и веселието на гостите ясно личеше, че къщата не е в такова цветущо състояние, в каквото е била някога. Залата беше мъждиво осветена от недостатъчен брой лоени свещи и музиката се изпълняваше само от една виола и една флейта.

„Това трябва да е музиката, за която говореха Джефри и Алфред — помисли си Стивън. — Странно как не съм я чул досега! Тя е точно толкова меланхолична, колкото я описаха.“

Той отиде до тесен прозорец без стъкло, погледна навън и видя мрачна, гъста гора, обляна в звездна светлина.

„А това трябва да е гората, за която говори Робърт. Колко злокобна изглежда! Чудя се дали има и камбана?“

— О, да! — каза една дама, застанала наблизо. Тя беше облечена в рокля с цвят на буря, мрак и дъжд и носеше огърлица от лъжливи обещания и съжаления. Стивън се изненада, че дамата му отговаря, тъй като беше съвсем сигурен, че не е произнесъл мислите си на глас.

— Наистина има камбана! — продължи тя. — На върха на една от кулите. Дамата се усмихваше и го гледаше с такова искрено възхищение, че му се стори редно да й каже нещо.

— Това несъмнено е най-изисканото светско събиране, мадам. Не помня кога за последно съм виждал толкова красиви лица и толкова грациозни фигури на едно място. И всеки от гостите е в разцвета на младостта си. Признавам, че съм учуден от отсъствието на стари хора тук. Нима тези дами и господа нямат майки и бащи, лели и чичовци?

— Каква странна забележка! — отвърна дамата през смях. — Защо му е на господаря на дом „Изгубена надежда“ да кани стари и нелицеприятни хора на бала си? Кой би искал да ги гледа? Впрочем ние не сме толкова млади, колкото предполагате. Когато за последен път видяхме майките и бащите си, Англия беше само гъста гора и голо тресавище. Но почакайте! Вижте! Ето я лейди Поул!

Сред танцуващите Стивън забеляза господарката си. Тя беше облечена в синя кадифена рокля и джентълменът с коса като глухарче я водеше към средата на залата за танц.

Тогава дамата в рокля с цвят на буря, мрак и дъжд попита Стивън дали желае да танцува с нея.

— С удоволствие — отвърна той.

Когато другите дами видяха колко добре танцува Стивън, нямаше такава, която да не иска да бъде негова партньорка за следващия танц. След дамата в рокля с цвят на буря, мрак и дъжд той избра млада дама, която нямаше коса, а носеше перука от лъскави бръмбари и те жужаха и пъплеха по главата й. Третата му партньорка се оплакваше всеки път, щом Стивън докоснеше роклята й, като казваше, че това пречи на роклята да пее, и когато погледна надолу, той видя, че дрехата наистина е покрита с мънички усти, които се отваряха и пееха някакра мелодия, съставена от призрачни високи тонове.

Макар че като цяло танцьорите се придържаха към общоприетия етикет и сменяха партньорите си на всеки два танца, Стивън забеляза, че джентълменът с коса като глухарче цяла вечер танцува с лейди Поул и че почти не разменя дума с останалите гости. Но домакинът не беше забравил Стивън. Всеки път, когато икономът погледнеше към него, джентълменът с коса като глухарче му се усмихваше, кимаше и по всякакъв начин се опитваше да покаже, че от всички прекрасни неща на бала най-голямо удоволствие му доставя присъствието на Стивън Блек.

17
НЕОБЯСНИМАТА ПОЯВА НА ДВАДЕСЕТ И ПЕТ ГВИНЕИ

Януари 1808 година

НАЙ-ДОБРАТА БАКАЛИЯ в града е „При Бренди“ на „Сейнт Джеймс Стрийт“. Това не е само мое мнение: дядото на сър Уолтър, сър Уилям Поул, отказваше да купува кафе, шоколад или чай от което и да било друго място, като твърдеше, че в сравнение с фино мляното печено турско кафе на мистър Бренди всички други кафета имали блудкав аромат. Трябва да се каже обаче, че покровителството на сър Уилям Поул беше нож с две остриета. Макар да беше щедър на хвалби и винаги любезен и снизходителен с търговците, рядко се случваше да си плати сметката в магазина и когато почина, сумата, която дължеше на „При Бренди“ се оказа значителна. Мистър Бренди, сприхав, червендалест, навъсен старец, не беше на себе си от гняв. Той почина скоро след сър Поул и много хора сметнаха, че го е направил нарочно, за да тръгне по петите на благородния си длъжник.

Със смъртта на мистър Бренди търговията премина в ръцете на вдовицата му. Мистър Бренди се бе оженил късно и читателите ми едва ли ще се изненадат, като научат, че мисис Бренди не беше от най-щастливите съпруги. Тя бързо откри, че мъжът й изпитва далеч по-голямо удоволствие от това да гледа гвинеи и шилинги, отколкото жена си — макар че не знам какъв трябва да е този мъж, който да не би се радвал да я гледа, защото тя беше самата красота и миловидност: с меки кестеняви къдрици, бистри сини очи и нежно лице. Струва ми се, че стар мъж като мистър Бренди, чието единствено ценно качество бяха парите му, би следвало да цени младата си хубава съпруга и да полага всички усилия, за да й угоди, но той не го правеше. Дори отказа да й наеме отделна къща, в която да живее — нещо, което лесно можеше да си позволи. Мистър Бренди беше такъв скъперник, че двамата с жена му трябваше да живеят в малката стаичка над бакалията на „Сейнт Джеймс Стрийт“ и през дванадесетте години съвместен живот тази стаичка служеше на семейството за всекидневна, спалня, трапезария и кухня. Но само три седмици след смъртта на мистър Бренди вдовицата му купи къща в Айлингтън, близо до „Ейнджъл“, и нае три прислужници, чиито имена бяха Суки, Дафни и Делфина.

Освен това мисис Бренди нае двама мъже да обслужват клиентите в магазина. Джон Ъпчърч беше сериозен, трудолюбив и способен. Тоби Смит бе нервен червенокос мъж, чието поведение често озадачаваше мисис Бренди.

Понякога той беше мълчалив и омърлушен, друг път изведнъж се развеселяваше и ставаше неочаквано откровен. От няколко случая на несъответствия в сметките (каквито има при всеки търговец) и от нещастния и смутен вид, с който Тоби отговаряше на въпроси, свързани с това, мисис Бренди започна да се страхува, че той си присвоява разликата. Една януарска вечер съмненията й придобиха неочакван обрат. Тя седеше в малката стаичка над магазина, когато на вратата се почука и Тоби Смит влезе, пристъпяйки от крак на крак и отбягвайки погледа й.

— Какво има, Тоби?

— Извинете, мадам — заговори Тоби и очите му зашариха из стаята. — Парите не излизат. Двамата с Джон ги преброихме няколко пъти, мадам, смятахме наново и наново, но сметката не излиза.

Мисис Бренди се затюхка и попита колко пари не излизат.

— Двадесет и пет гвинеи, мадам.

— Двадесет и пет гвинеи! — възкликна тя ужасена. — Двадесет и пет гвинеи! Как е възможно да сме изгубили толкова много? О, дано да сте сгрешили, Тоби. Двадесет и пет гвинеи! Нямах представа, че в магазина има толкова пари! Ах, Тоби! — ахна мисис Бренди и изведнъж й хрумна: — Обрали са ни!

— Не, мадам — каза Тоби. — Моля за извинение, мадам, но вие грешите. Нямах предвид, че имаме двадесет и пет гвинеи по-малко. Имаме в повече, мадам. Със същата сума.

Мисис Бренди го погледна втренчено.

— Можете сама да се уверите, мадам — продължи той, — ако слезете в магазина — и отвори вратата пред нея с поглед, изпълнен с тревога и молба. Тя тичешком слезе по стълбите в магазина, следвана от Тоби.

Беше към девет часа в безлунна вечер. Всички капаци на прозорците бяха затворени и Джон и Тоби бяха угасили лампите. В магазина би следвало да е тъмно като в рог, но вместо това в него сияеше мека, златиста светлина, която като че ли идваше от нещо златно, оставено на тезгяха.

Там имаше шепа лъскави гвинеи. Мисис Бренди взе една от монетите и я разгледа. Сякаш държеше топка от мека жълта светлина с монета на дъното. Светлината беше странна. На нея мисис Бренди, Джон и Тоби някак не приличаха на себе си: мисис Бренди изглеждаше горда и високомерна, Джон — хитър и нечестен, а видът на Тоби беше направо свиреп. Няма нужда да казвам, че тези черти бяха неприсъщи на характерите им. Но още по-странна беше промяната, настъпила с десетките малки махагонови чекмеджета, които заемаха една от стените на магазина. В друга вечер надписите с позлатени букви по тях съобщаваха за съдържанието им, което бе следното: „Мента (рязана)“, „Мента (нерязана)“, „Кориандър“, „Дива мащерка“, „Зелен пипер“, „Синапено семе“, „Черен кардамон“, „Пипер“, „Риган“, „Шафран“ и всички останали стоки на модната и преуспяваща бакалска търговия. Но сега се оказа, че надписите гласят: „Милост (заслужена)“, „Милост (незаслужена)“, „Кошмари“, „Добра участ“, „Зла участ“, „Семейно проклятие“, „Черна неблагодарност“, „Позор“, „Разум“, „Щастие“ и така нататък. Добре че никой от присъстващите не забеляза тази странна промяна. Мисис Бренди щеше много да се притесни, ако беше разбрала за това. Нямаше да има и най-малката представа по колко да продава тези нови стоки.

— Е — каза мисис Бренди, — все трябва да са дошли отнякъде. Някой идвал ли е днес да плати сметката си?

Джон поклати отрицателно глава. Същото направи и Тоби.

— Освен това — обади се Тоби — никой не ни дължи толкова, освен, разбира се, херцогинята на Уърксоп, но, честно казано, мадам…

— Да, да, Тоби, разбирам — прекъсна го мисис Бренди и се замисли за момент. — Може би някой джентълмен е искал да избърше лицето си от дъжда, извадил е кърпата си и парите са паднали от джоба му на пода.

— Но ние не ги намерихме на пода — възрази Джон. — Те бяха в касата при останалите пари.

— Е, тогава не знам какво да кажа. Някой днес плати ли с гвинея?

Не, отвърнаха Тоби и Джон, днес никой не е плащал с гвинея, а какво остава за двадесет и пет гвинеи или двадесет и пет човека, платили с гвинея.

— И какви са жълти, мадам — отбеляза Джон, — и всичките са напълно еднакви, без дори петънце или драскотина по тях.

— Да изтичам ли да повикам мистър Блек, мадам? — попита Тоби.

— О, да! — с готовност се съгласи мисис Бренди. — Впрочем, знаеш ли, може би не. Не бива да тревожим мистър Блек, когато не се е случило нищо страшно. Не се е случило нищо страшно, нали, Тоби? Или може би се е случило. Не мога да преценя.

Внезапната и необяснима поява на голяма сума пари е нещо толкова рядко в наше време, че нито Тоби, нито Джон бяха в състояние да помогнат на господарката си да реши дали това е страшно или не.

— И все пак — продължи мисис Бренди — мистър Блек е толкова умен. Смея да предположа, че той тутакси ще разреши загадката. Иди на „Дарли Стрийт“, Тоби. Предай поздрави от мен на мистър Блек и му кажи, че ако е свободен, аз бих се радвала да побеседвам няколко минути с него. Не, почакай! Не казвай това, прекалено нахално е. Ще му се извиниш за безпокойството и ще кажеш, че когато има свободно време, аз ще му бъда благодарна — не, за мен ще бъде чест, — не, ще му бъда благодарна, ако ми отдели няколко минути, за да поговорим.

Познанството на мисис Бренди със Стивън Блек бе започнало, когато сър Уолтър наследи дълговете на дядо си, а мисис Бренди наследи търговията на съпруга си. Всяка седмица Стивън идваше с гвинея или две, за да плати част от дълга на господаря си. Любопитно, но мисис Бренди често отказваше да приеме парите.

— О, мистър Блек! — казваше тя. — Моля ви, приберете парите! Убедена съм, че сър Уолтър има повече нужда от тях, отколкото аз. Миналата седмица имахме такава добра печалба! Наскоро получихме хубав шоколад, за който хората са така любезни да казват, че е най-добрият в цял Лондон — далеч превъзхожда всеки друг шоколад както по аромат, така и по гъстота! — и отвсякъде идват да го купуват. Искате ли да го опитате, мистър Блек?

И мисис Бренди донасяше красив синьо-бял съд от китайски порцелан и наливаше на Стивън чаша шоколад, като тревожно питаше дали му харесва, защото макар че хората от целия град идваха да купуват от него, мисис Бренди явно не можеше да бъде напълно убедена в достойнствата му, докато не чуеше мнението на Стивън. Но грижите й за него не се ограничаваха с поднасянето на шоколад. Тя се безпокоеше за здравето му. Ако денят беше студен, мисис Бренди се тревожеше, че Стивън не е достатъчно топло облечен, ако валеше, тя се боеше, че той може да настине, ако беше горещо и задушно, настояваше Стивън да седне на хладно до прозореца с изглед към малката зелена градинка.

Щом дойдеше време икономът да си ходи, мисис Бренди отново повдигаше въпроса за гвинеята.

— Но следващата седмица, мистър Блек, не знам. Може много да ми потрябва една гвинея — хората не винаги си плащат сметките, — затова ще си позволя да ви помоля да я донесете отново в сряда. В сряда към три часа. Тогава ще бъда по-свободна и ще се погрижа да има готов шоколад, след като бяхте така любезен да кажете, че ви харесва.

Джентълмените сред читателите ще се усмихнат и ще кажат, че жените изобщо не разбират от търговия и не си знаят интереса, но дамите може би ще се съгласят, че мисис Бренди много добре си знаеше интереса, защото основният интерес на мисис Бренди беше да накара Стивън Блек да се влюби в нея така, както тя се бе влюбила в него.

Скоро Тоби се върна не със съобщение от мистър Блек, а със самия Стивън, и тревогата на мисис Бренди заради появата на монетите бързо отстъпи място на ново и по-приятно вълнение.

— О, мистър Блек! Не очаквахме да ви видим толкова скоро! Не предполагах, че може да сте свободен!

Стивън стоеше в мрака отвъд сиянието на странните монети.

— Тази вечер никой не се интересува къде съм — каза той с глас, който прозвуча необичайно глухо. — В къщата цари пълен безпорядък. Господарката не е добре.

Като чуха това, мисис Бренди, Джон и Тоби се стъписаха. Подобно на всички останали жители на Лондон, и те проявяваха жив интерес към всичко, свързано с лейди Поул. В „При Бренди“ се гордееха с връзката си с множество важни персони, но най-много се радваха на покровителството на лейди Поул. Нищо не можеше да им достави по-голямо удоволствие от това да казват на хората, че на закуска лейди Поул маже хляба си с конфитюр на мисис Бренди, а кафето, което пие, се прави от зърната, купени в „При Бренди“.

Изведнъж в главата на мисис Бренди се загнезди крайно неприятна мисъл.

— Надявам се господарката ви да не е яла нещо, което не й се е отразило добре.

— Не — каза Стивън и въздъхна, — нищо подобно. Тя се оплаква от болки в крайниците, странни сънища и треска. Но най-вече е мълчалива и посърнала.

Кожата й е леденостудена.

Стивън пристъпи напред в странната светлина.

Чудноватите промени във вида на Тоби, Джон и мисис Бренди бяха нищо в сравнение с онези, които настъпиха у Стивън: природната му красота стана петорно, осморно, десеторно по-поразителна, той придоби почти неземно благородство, а най-забележително от всичко беше, че светлината като че ли се съсредоточи върху една ивица на челото му така, сякаш Стивън носеше диадема на главата си. Но както и досега, никой от присъстващите не забеляза нищо необичайно.

Икономът повъртя монетите в тънките си черни пръсти.

— Къде ги намери, Джон?

— Тук, в касата, при останалите пари. Откъде, за Бога, са могли да дойдат, мистър Блек?

— И аз съм озадачен като вас. Не ми хрумва никакво обяснение — Стивън се обърна към мисис Бренди. — Най-много ме тревожи, мадам, че трябва да се предпазите от всяко подозрение за това, че може да сте придобили парите по нечестен начин. Мисля, че трябва да дадете парите на адвокат. Кажете му да пусне обява в „Таймс“ и „Морнинг Кроникъл“, за да разбере дали някой не е загубил двадесет пет гвинеи в магазина на мисис Бренди.

— Адвокат ли, мистър Блек? — възкликна мисис Бренди ужасена. — О, но това ще струва цяло състояние!

— С адвокатите винаги е така, мадам.

В този момент един джентълмен минаваше по „Сейнт Джеймс Стрийт“ покрай магазина на мисис Бренди и като съзря златното сияние, което се процеждаше между капаците, разбра, че вътре има някой. Джентълменът случайно имаше нужда от чай и захар, затова почука на вратата.

— Тоби, клиент! — каза мисис Бренди.

Тоби побърза да отвори вратата, а Джон прибра парите. В мига, в който затвори капака на касата, в стаята стана тъмно и за пръв път те осъзнаха, че са се виждали един друг на светлината от призрачните монети. Джон се разтича да запали лампите, за да придаде на магазина приветлив вид, а Тоби претегли нещата, които клиентът искаше да купи.

Стивън Блек се отпусна на един стол и прокара ръка по челото си. Изглеждаше оклюмал и уморен до смърт.

Мисис Бренди седна на стола до него и съвсем леко докосна ръката му.

— Не сте добре, скъпи ми мистър Блек.

— Просто всичко ме боли, сякаш съм танцувал цяла нощ — той отново въздъхна и отпусна глава на ръката си.

Мисис Бренди се отдръпна.

— Не знаех, че снощи е имало бал — каза тя и в гласа й се долови нотка на ревност. — Надявам се да сте прекарали добре. С кого танцувахте?

— Не, не. Нямаше бал. Просто тялото ме боли като след танци, без да съм изпитал удоволствието от тях — Стивън рязко вдигна глава. — Чувате ли? — попита той.

— Какво, мистър Блек?

— Камбаната. Бие на умряло.

Мисис Бренди се заслуша.

— Не, нищичко не чувам. Надявам се да останете за вечеря, скъпи ми мистър Блек. Ще ни окажете голяма чест. Боя се, че вечерята няма да е много изискана. Имаме съвсем малко неща. Всъщност почти нищо. Само малко пушени стриди, пай с гълъби и овче задушено. Но вярвам, че стар приятел като вас ще прояви снизхождение. Тоби може да купи…

— Наистина ли не чувате нищо?

— Нищо не чувам.

— Не мога да остана — той като че ли искаше да каже нещо повече; всъщност дори отвори уста да го каже, но биенето на камбаната отново го разсея и го накара да замълчи. — Приятна вечер!

Стивън стана, бързо се поклони и излезе.

На „Сейнт Джеймс Стрийт“ камбаната продължаваше да бие. Икономът вървеше като в мъгла. Тъкмо бе стигнал „Пикадили“, когато изведнъж от малка уличка изскочи слуга с престилка и кошница с риба в ръка. В стремежа си да избегне сблъсъка със слугата Стивън се удари в едър джентълмен със синьо сако и каскет, застанал на ъгъла на „Олбимарл Стрийт“.

Едрият джентълмен се обърна, видя Стивън и подскочи при вида на черно лице близо до своето и на черни ръце близо до джобовете си. Той не обърна внимание на скъпите дрехи и почтения вид на иконома, а веднага заключи, че някой иска да го ограби или да го набие и вдигна чадъра си, готов да се отбранява.

Това беше ситуация, от която Стивън се бе опасявал цял живот. Той очакваше всеки миг да дотичат полицаи и да го отведат на съд, където по всяка вероятност дори закрилата и приятелството на сър Уолтър Поул нямаше да го спасят. Дали английски съд можеше да повярва в съществуването на чернокож, който не краде и не лъже? Чернокож, който е почтен? Това беше малко вероятно. И точно в момента, когато го грозеше такава участ, Стивън откри, че го е обзело безразличие, и той наблюдаваше равнодушно събитията, сякаш гледаше някаква пиеса през дебело стъкло или сцена, разиграваща се на дъното на езеро.

Едрият джентълмен се ококори от ужас, гняв и възмущение. Той отвори уста да засипе Стивън с обвинения, но в този миг външността му започна да се променя. Тялото му се превърна в ствол на дърво, ръцете му изведнъж се протегнаха във всички посоки и станаха клони, лицето му се сля с дънера и той се източи двадесет фута нагоре, а там, където преди бяха шапката и чадърът му, се появи гъста корона, обрасла с бръшлян.

„Дъб на «Пикадили» — помисли си Стивън незаинтересовано. — Това е необичайно.“

„Пикадили“ също се променяше. Случайно по това време минаваше карета. Тя явно принадлежеше на някоя важна персона, защото освен седналия на капрата кочияш отзад се возеха двама лакеи, на вратата имаше герб и каретата се теглеше от четири еднакви сиви коня. Пред очите на Стивън конете ставаха все по-високи и по-тънки и точно преди съвсем да изчезнат, внезапно се превърнаха в горичка от крехки брези. Каретата стана бодлив храст, а кочияшът и лакеите — сова и два славея, които тутакси отлетяха. Минаващи наблизо дама и господин изведнъж обраснаха с клони и се превърнаха в голяма къпина, едно куче стана рунтава топка суха папрат. Газовите улични фенери потънаха в небето и се превърнаха в звезди сред ажурена плетеница от зимни клони, а самият „Пикадили“ се сви до едва различима пътека в мрачна студена гора.

Стивън тръгна по пътеката.

В гората беше много тъмно и тихо. Звездите в небето бяха най-ярките, които икономът някога бе виждал, а дърветата се свеждаха до черни силуети, празно пространство без звезди.

Лепкавата сива тъга и безразличие, обгръщали ума и духа му през целия ден, се изпариха и Стивън започна да размишлява над чудния си сън от предишната нощ, в който се срещна с непознат човек със зелено сако и коса като глухарче, отиде с него в някаква къща и там танцуваха цяла нощ с изключително странни хора.

Тъжното биене на камбаната се чуваше много по-ясно в гората, отколкото в Лондон, и Стивън вървеше по пътеката по посока на звука. Не след дълго той наближи огромна каменна къща с хиляди прозорци. В някои от тях мъждукаха слаби светлинки. Къщата беше оградена от висок зид. Стивън мина през него (макар да не разбра точно как, защото никъде не се виждаше врата) и се озова в широк зловещ двор, осеян с черепи, натрошени кости и ръждясали оръжия, които сякаш лежаха там от векове. Въпреки големината и величествения си вид къщата имаше един-единствен вход, който представляваше невзрачна малка врата и Стивън трябваше да се наведе, за да мине през нея. Пред погледа му тутакси се откри голяма тълпа от хора, всичките облечени в най-изящни дрехи.

Двама джентълмени стояха точно до вратата. Те бяха с изискани тъмни сака, безупречно бели чорапи, ръкавици и бални обувки. Мъжете разговаряха, но щом Стивън се появи, единият се обърна и му се усмихна.

— А, Стивън Блек! — каза той. — Очаквахме ви!

В този миг виолата и флейтата отново засвириха.

18
СЪР УОЛТЪР СЕ СЪВЕТВА С ПРЕДСТАВИТЕЛИ НА РАЗЛИЧНИ ПРОФЕСИИ

Февруари 1808 година

ЛЕЙДИ ПОУЛ СЕДЕШЕ до прозореца бледа и тъжна. Тя почти постоянно мълчеше, а когато заговореше, забележките й бяха странни и неуместни. Когато съпругът и приятелите и загрижени питаха какво й е, лейди Поул отговаряше, че е уморена от танци и не иска да танцува повече. Колкото до музиката, сега тя й се струваше най-омразното нещо на света и лейди Поул се чудеше как по-рано не си е давала сметка за това.

Сър Уолтър гледаше на мълчанието и безразличието й като на много тревожен знак. Те твърде много напомняха за болестта, причинила такова страдание на лейди Поул преди брака и завършила така трагично с ранната й смърт. Нима тогава не беше бледа? И сега бе такава. Нима тогава не страдаше от треска? И сега беше така.

При предишното й заболяване нито един доктор не я бе преглеждал и, естествено, всички лекари възприемаха това като обида към професията си. „О! — възкликваха те при всяко споменаване на лейди Поул. — Магията, която я върна към живота, несъмнено е голямо чудо, но ако навреме й бяха давали подходящите лекарства, изобщо нямаше да има нужда от магия.“

Мистър Ласелс с право твърдеше, че вината за това е изцяло на мисис Уинтъртаун. Тя мразеше лекарите и не позволяваше на нито един от тях да се доближи до дъщеря й. Сър Уолтър обаче не страдаше от подобни предразсъдъци и веднага изпрати да повикат мистър Бейли.

Мистър Бейли беше шотландец, отдавна смятан за най-видния представител на професията си в Лондон. Той бе написал множество книги с внушителни заглавия и беше личен лекар на краля. Мистър Бейли имаше изразително лице и носеше бастун със златна дръжка като символ на високото си положение. Той бързо се отзова на повикването на сър Уолтър, нетърпелив да докаже превъзходството на медицината над магията. Докторът направи прегледа си и излезе от стаята. Лейди Поул е в отлично здраве, каза той. Просто е леко настинала.

Сър Уолтър отново обясни колко различна е съпругата му днес в сравнение с предишните дни.

Мистър Бейли го погледна замислен. Каза, че му се струва, че разбира какъв е проблемът. Сър Уолтър и лейди Поул са женени отскоро, нали? Е, сър Уолтър трябва да му прости, но лекарите често са принудени да казват неща, които другите хора не биха казали. Сър Уолтър не е привикнал към съпружеския живот. Той скоро ще открие, че брачните двойки често се карат. В това няма нищо срамно — дори най-преданите съпрузи понякога не се разбират и в такива моменти често се случва единият от двамата да каже, че е неразположен. И не винаги само дамата го прави. Може би има нещо, за което лейди Поул копнее? Е, ако е някаква дреболия, като например нова рокля или шапка, защо сър Уолтър не се съгласи да й я купи, щом дамата толкова я иска? Ако е нещо по-голямо като къща или пътуване до Шотландия, може би е редно да го обсъдят. Мистър Бейли беше сигурен, че лейди Поул не е неразумна.

Последва мълчание, през което сър Уолтър се взираше в мистър Бейли от височината на дългия си нос.

— Лейди Поул и аз не сме се карали — каза той накрая.

А, любезно побърза да възрази мистър Бейли. Може сър Уолтър да е останал с впечатлението, че между тях не е имало неразбирателство. Често се случва господата да не забележат признаците. Мистър Бейли посъветва сър Уолтър да помисли добре. Дали не е казал нещо, с което да е засегнал съпругата си? Мистър Бейли няма предвид, че сър Уолтър е виновен. Просто това е част от приспособяването, което женените хора са принудени да направят един към друг в началото на съвместния си живот.

— Но за лейди Поул не е обичайно да се държи като разглезено дете!

Несъмнено, несъмнено, каза мистър Бейли. Но тя е много млада, а на младите хора е присъща известна свобода и лекомислие. Мъдростта не се свърта в младите глави. Сър Уолтър не бива да очаква подобно нещо. Мистър Бейли започна да се отплесва по темата. Беше готов да даде примери (от историята и литературата) за трезвомислещи, умни мъже и жени, вършили какви ли не лудории на младини, но щом видя лицето на сър Уолтър, реши да не говори повече по този въпрос.

Сър Уолтър се намираше в същото положение. Той също имаше да каже някои неща и бе твърдо решен да ги изрече, но се разколеба. Човек, който се жени за пръв път на четиридесет и две години, знае твърде добре, че почти всичките му познати са по-големи специалисти от него в домашните дела. Затова сър Уолтър само се намръщи и тъй като беше почти единадесет часа, нареди да му приготвят файтона, повика секретаря си и тръгна към Бърлингтън Хаус, където имаше съвещание с останалите министри.

В Бърлингтън Хаус той мина през колонади, вътрешни дворове и позлатени преддверия. Изкачи внушителни мраморни стълбища с надвиснали над тях изписани тавани, на които невъобразим брой богове, богини, герои и нимфи се подаваха от сини небеса или се възлягаха на пухкави бели облаци. Мина покрай кланяща се свита напудрени лакеи в ливреи, докато най-после стигна до стаята, където министрите преглеждаха документи и спореха помежду си.

— Но защо не повикате мистър Норел, сър Уолтър? — попита мистър Канинг, веднага щом чу какво се е случило. — Учуден съм, че още не сте го направили. Убеден съм, че неразположението на лейди Поул ще се окаже дреболия, предизвикана от магията, която я е върнала към живота. Мистър Норел може да внесе някоя дребна поправка в заклинанието и съпругата ви отново да се почувства добре.

— Да, точно така! — съгласи се лорд Касълрей. — Струва ми се, че здравето на лейди Поул е извън компетентността на лекарите. Вие и аз, сър Уолтър, сме на тази земя по милостта на Бог, но тя е тук благодарение на мистър Норел. Нейният живот е различен от този на останалите — от гледна точка на теологията и, смея да твърдя, на медицината.

— Когато мисис Пърсивал се чувства зле — намеси се мистър Пърсивал, дребен, стриктен адвокат с невзрачен вид и маниери, който заемаше високия пост министър на финансите, — първият човек, към когото се обръщам, е камериерката й. В края на краищата, кой е по-добре запознат със здравословното състояние на една дама от нейната камериерка? Какво казва прислужницата на лейди Поул?

Сър Уолтър поклати глава.

— Памписфорд е в недоумение също като мен. И тя смята, че допреди два дни лейди Поул е била в отлично здраве, а сега е студена, бледа, вяла и тъжна. Това е всичко, което научих от Памписфорд. Ако не се броят купищата безсмислици за духове в къщата. Не знам какво става с прислугата. Всички са странно неспокойни. Един от слугите дойде тази сутрин да ми каже как през нощта видял някого на стълбите. Непознат мъж със зелено сако и буйна сребриста коса.

— Какво? Призрак? Видение? — попита лорд Хоуксбъри.

— Да, мисля, че това имаше предвид.

— Колко необичайно! Заговорил ли го е? — попита мистър Канинг.

— Не. Джефри каза, че джентълменът го погледнал с презрение и отминал.

— О! Прислужникът ви е сънувал, сър Уолтър. Със сигурност е сънувал — каза мистър Пърсивал.

— Или е бил пиян — предположи мистър Канинг.

— Да, и аз така си помислих. Затова, естествено, попитах Стивън Блек — каза сър Уолтър. — Но и Стивън е полудял като тях. Не мога да го накарам да говори с мен.

— Е — започна мистър Канинг, — мисля, няма да отречете, че има нещо, което навежда на мисълта за магия, нали? Нима работата на мистър Норел не е да обяснява това, което другите не могат? Повикайте мистър Норел, сър Уолтър.

Предложението изглеждаше толкова разумно, че сър Уолтър се учуди как сам не се е досетил за това. Той имаше високо мнение за умствените си способности и не разбираше как е могъл да пропусне такава очевидна възможност. Истината беше, както сър Уолтър осъзна, че всъщност той не харесва магията. Никога не я харесваше — нито преди, когато смяташе, че е измислица, нито сега, когато се оказа, че наистина съществува. Но той не можеше да обясни това на останалите министри, след като сам ги убеди да ползват услугите на магьосник — за пръв път от двеста години!

В три и половина сър Уолтър се върна на „Харли Стрийт“. Беше призрачен зимен следобед. Полумракът превръщаше всички сгради и хора в замъглени тъмни петна, а над тях небето се ширеше замайващо сребристосиньо, пълно със студена светлина. В далечината зимният залез рисуваше розови и кървавочервени ивици, приятни за окото, но някак смразяващи за сърцето. Докато гледаше през прозореца на файтона си, сър Уолтър мислеше какъв късмет има, че не е придирчив човек. Друг на негово място би се чувствал крайно зле от съчетанието на неприятната задача да иска съвет от магьосник и тази чудновата, размазана картина в черно и кървавочервено на лондонските улици.

Джефри отвори вратата на „Харли Стрийт“ номер 9 и сър Уолтър бързо се изкачи по стълбите. На първия етаж той подмина венецианската гостна, в която съпругата му седеше същата сутрин. Някакво предчувствие го накара да надзърне вътре. Отначало му се стори, че няма никого. Огънят в камината догаряше и създаваше впечатление за втори залез в стаята. Никой не беше дошъл да запали лампа или свещ. И тогава сър Уолтър я видя.

Тя седеше изпъната като струна до прозореца с гръб към вратата. Всичко — столът, позата, дори гънките на роклята и шала й — бяха съвсем същите, както когато сър Уолтър я остави сутринта.

Веднага щом влезе в кабинета си, той седна и написа спешно съобщение до мистър Норел.

Мистър Норел не дойде веднага. Мина час или два. Накрая пристигна със съсредоточено спокоен вид. Сър Уолтър го посрещна в коридора и му разказа какво се е случило. После предложи двамата да се качат във венецианската гостна.

— О! — бързо възкликна мистър Норел. — От това, което ми казвате, сър Уолтър, мога със сигурност да заключа, че няма нужда да тревожим лейди Поул, защото, разбирате ли, боя се, че не мога да направя нищо за нея. Много ми е трудно да ви го кажа, скъпи ми сър Уолтър — защото знаете, че винаги съм готов да ви услужа, когато съм в състояние, — но не вярвам, че това, което е смутило съпругата ви, е подвластно на магическо лечение.

Сър Уолтър въздъхна. Той прокара пръсти през косата си и погледна съкрушено.

— Мистър Бейли не намери нищо тревожно в състоянието й и затова си помислих…

— О! Тъкмо това обстоятелство ме кара да бъда толкова сигурен, че не мога да ви помогна. Магията и медицината не винаги са толкова далеч една от друга, както може би смятате. Сферите им на действие често се застъпват. За една болест може да има както медицински, така и магически лек. Ако лейди Поул беше наистина болна или — опазил ни Бог! — на смъртно легло, тогава несъмнено щеше да има магия, с която да я излекувам или съживя. Но простете, сър Уолтър, това, което описахте, прилича повече на душевно, отколкото на физическо заболяване, и то не е подвластно нито на магията, нито на медицината. Аз не съм специалист по тези въпроси, но вероятно духовно лице би могло повече да ви помогне.

— Но лорд Касълрей каза… Не знам дали е прав, но той каза, че след като лейди Поул дължи живота си на магия — признавам, че не го разбрах много добре, но струва ми се, имаше предвид, че след като животът й е възстановен с магия, сега тя е податлива единствено на магическо лечение.

— Наистина ли? Така ли каза лорд Касълрей? О, той греши, но аз съм силно заинтригуван от факта, че мисли така. Някога това се е наричало Меродова ерес[1]. Един абат от Риво се посвещава на изкореняването й и по-късно е канонизиран за светец. Разбира се, магическата теология никога не е била сред любимите ми науки, но мисля, че съм прав да твърдя, че в шестдесет и девета глава на „Три несъвършени състояния на съществуване“ на Уилям Пантлър…[2]

Мистър Норел като че ли се канеше да се впусне в едно от дългите си скучни разсъждения за историята на английската магия, изпъстрени с цитати от книги, за които никой никога не бе чувал. Сър Уолтър го прекъсна с думите:

— Да, да! Но поне имате ли представа кое може да е лицето със зеленото сако и сребристата коса?

— О! — възкликна мистър Норел. — Значи мислите, че наистина е имало някой? Струва ми се слабо вероятно. Дали не е било по-скоро нещо от типа на халат, окачен на някой гвоздей от нехаен слуга на място, където никой не е очаквал да го види? Самият аз често се стряскам от перуката, която сега виждате на главата ми. Казвам на Лукас да я прибира — той знае, че трябва да го прави, — но вече няколко пъти я забравя на подставката за перуки над камината, тя се отразява в огледалото и прилича точно на двама джентълмени, които са допрели глави и си шушукат нещо по мой адрес.

Мистър Норел бързо примигваше с малките си очички. След като обяви, че не може да направи нищо, той пожела на сър Уолтър приятна вечер и излезе от къщата.

Оттам се прибра право вкъщи. Щом пристигна на „Хановер Скуеър“, мистър Норел се качи в малкия си кабинет на втория етаж. Това беше тиха стаичка в дъното на къщата с изглед към градината. Слугите никога не влизаха там, когато магьосникът работеше, и дори Чайлдърмас трябваше да има някаква извънредно важна причина, за да го обезпокои там. Макар че мистър Норел рядко предупреждаваше кога възнамерява да ползва малкия кабинет, едно от правилата в дома му беше тази стая винаги да е готова за него. И сега в камината гореше уютен огън и всички лампи бяха запалени, но някой беше забравил да дръпне завесите и прозорецът приличаше на черно огледало, в което се отразяваше цялата стая.

Мистър Норел седна на бюрото до прозореца. Отвори една от многото дебели книги пред себе си и започна да мърмори под носа си заклинание.

Въгленче, търкулнало се от камината, сянка, плъзнала из стаята, го накара да вдигне поглед. Той видя собственото си уплашено отражение в тъмния прозорец, а също и фигура, застанала зад него — сребристо бледо лице с ореол от буйна лъскава коса.

Мистър Норел не се обърна, а направо заговори на отражението с горчив, злъчен тон:

— Когато казахте, че ще вземете половината живот на младата дама, аз мислех, че ще й позволите да остане сред приятелите и семейството си половината от седемдесет и петте години, които й остават. Мислех, че след това тя просто ще умре!

— Не съм казвал такова нещо.

— Вие ме измамихте! Изобщо не ми помогнахте! Рискувате да провалите всичко с машинациите си! — закрещя мистър Норел.

Отражението в прозореца издаде неодобрителен възглас.

— Надявах се, че на втората ни среща ще се държите по-разумно. Вместо това вие сте дързък и несправедливо ядосан! Аз спазих условията на договора ни! Направих каквото поискахте и не съм взел нищо, което не ми се полага! Ако наистина бяхте загрижен за щастието на лейди Поул, сега щяхте да се радвате, че тя живее сред приятели, които искрено й се възхищават и я ценят!

— А! Колкото до това — презрително отвърна мистър Норел, — изобщо не ме е грижа. Какво е съдбата на една млада жена в сравнение с успеха на английската магия? Не, интересува ме съпругът й — той е човекът, заради когото направих всичко това! А той не е на себе си от вашето мошеничество. Ами ако не се възстанови? Ако подаде оставка и се оттегли от правителството? Може никога да не намеря друг човек, който да иска да ми помогне![3] Със сигурност няма да има друг министър, който да ми е толкова задължен!

— Съпругът й, значи? Е, тогава бих могъл да го издигна до още по-високо положение! Ще го направя много по-влиятелен, отколкото той би могъл да стане със собствени усилия. Ще го направя премиер-министър. Или може би император на Великобритания? Какво предпочитате?

— Не, не! — възкликна мистър Норел. — Вие не разбирате! Аз искам само той да бъде доволен от мен, да говори на останалите министри и да ги убеждава в това каква голяма полза може да има страната от моята магия!

— За мен това е истинска загадка — надменно заяви странната личност на прозореца. — Защо ще предпочитате помощта на този човек пред моята? Какво разбира той от магия? Нищо! Аз мога да ви науча как да вдигате планини и да смазвате с тях враговете си! Мога да накарам облаците да пеят, когато се приближавате. Мога да направя пролет там, където идвате, и зима, където ви няма. Мога да…

— О, да! И единственото, което искате в замяна, е да подчините английската магия на приумиците си! Да крадете англичани от домовете им, докато превърнете Англия в място, населявано само от западналия ви народ! Цената за услугите ви е твърде висока за мен!

Фигурата на прозореца не отговори на обвиненията. Вместо това един свещник внезапно подскочи от мястото си на малката масичка, прелетя през стаята и се удари в огледало на отсрещната стена, като го счупи заедно със стоящия отпред малък порцеланов бюст на Томас Ланчестър.

После настана тишина.

Мистър Норел седеше разтреперан от страх. Той сведе поглед към книгите, разтворени на бюрото му, но ако изобщо четеше, то го правеше по начин, достъпен само на магьосниците, защото очите му не се движеха надолу по страницата. След няколко минути мистър Норел вдигна глава. Фигурата, която се отразяваше в прозореца, беше изчезнала.

Плановете, които обществото имаше за лейди Поул, рухнаха. Бракът, който през първите няколко седмици изглеждаше толкова обещаващ и за двамата съпрузи, потъна в безразличие и мълчание от нейна страна и в тревога и скръб от негова. Освен че не стана законодателка на светския живот, лейди Поул отказваше да излиза където и да било. Никой не я посещаваше и обществото скоро я забрави.

Слугите на „Харли Стрийт“ нямаха желание да влизат в стаята, където седеше господарката им, макар че никой от тях не можеше да обясни защо. Истината беше, че край нея се чуваше далечно биене на камбана. Като че ли отнякъде духаше леден вятър и всеки, който влезеше в стаята, започваше да трепери. Лейди Поул седеше там часове наред, загърната в шала си, без да помръдва и без да говори, и край нея витаеха лоши мисли и сенки.

[1] Тази теория е изказана за пръв път от корнуолски магьосник на име Мерод през XII век и намира разпространение в много варианти. В най-крайната си форма тя изповядва схващането, че всеки излекуван, спасен или съживен с магия вече не е във властта на Бога и църквата му, дори ако магьосникът или феята, извършили магията, са свързани по някакъв начин с тях.

Мерод е арестуван и отведен при Стивън, краля на Южна Англия, и свещениците от Съвета на Уинчестър. Там е жигосан, пребит и съблечен полугол. След това е прогонен от кралството. Свещениците заповядват никой да не му се притича на помощ. Мерод тръгва пеша от Уинчестър за Нюкасъл, където се намира замъкът на Краля Гарван. По пътя умира.

Друга форма на Меродовата ерес е разпространеното в Северна Англия вярване, че някои убийци не принадлежат нито на Бога, нито на дявола, а на Краля Гарван. ↑

[2] Уилям Пантлър. Три несъвършени състояния на съществуване, изд. Хенри Линтот, Лондон, 1735. Трите несъвършени съществувания са ангелите, хората и феите. ↑

[3] От тази забележка става ясно, че мистър Норел все още не е осъзнал колко високо го ценят всички министри и с каква готовност биха ползвали услугите му във войната. ↑

19
КЛУБ „ДО ЗОРИ“

Февруари 1808 година

СТРАННО, НО НИКОЙ НЕ ЗАБЕЛЯЗВАШЕ, че незнайната болест, покосила лейди Поул, беше съвсем същата като тази, от която страдаше и Стивън Блек. Той също се оплакваше от преумора и треска, а в редките случаи, когато някой от двамата заговореше, тонът им беше вял и безизразен.

Но може би в това нямаше нищо странно. Различията в начина на живот на една дама и един иконом заличаваха всички сходства в симптомите. Икономът има работа и трябва да я върши. За разлика от лейди Поул, Стивън не можеше да седи със скръстени ръце до прозореца часове наред, без да обелва дума. Признаците, които у лейди Поул се издигаха в достойния ранг на болест, у Стивън се пренебрегваха като обикновена проява на униние.

Джон Лонгридж, готвачът на „Харли Стрийт“, вече тридесет години страдаше от униние и бързо приветства Стивън с добре дошъл в братството на меланхолиците. Нещастникът се радваше, че най-после ще има компания в страданието си. Вечер Стивън седеше на масата в кухнята, заровил глава в ръцете си, а Джон Лонгридж идваше, сядаше в другия край на масата и започваше да скърби заедно с него.

— Съчувствам ви, сър, наистина. Меланхолията, мистър Блек, е най-страшната мъка, която може да сполети човек. Понякога ми се струва, че цял Лондон прилича на студена овесена каша с грах — и по цвят, и по гъстота. Виждам хора със студени овесено-грахови лица и студени овесено-грахови ръце, които вървят по студени овесено-грахови улици. Ах, горко ми! Колко зле се чувствам тогава! Дори слънцето в небето е студено и сиво, и овесено-грахово, и не може да ме сгрее. Често ли ви е студено, сър? — Джон Лонгридж слагаше ръка върху ръката на Стивън. — Ах, мистър Блек, сър — казваше той, — та вие сте студен като гроб!

Стивън се чувстваше като сомнамбул. Той вече сякаш не живееше, а сънуваше. Сънуваше къщата на „Харли Стрийт“ и останалите слуги. Сънуваше работата си, приятелите си и мисис Бренди. Понякога сънуваше много странни неща — неща, които дълбоко в себе си, в някое затънтено ледено кътче на съзнанието си знаеше, че са нередни. Случваше му се да върви по коридор или да се изкачва по стълбите в дома на „Харли Стрийт“, да се обърне и да види други коридори и стълбища, водещи някъде надалеч — коридори и стълбища, каквито нямаше в къщата. Сякаш тя беше приютила в себе си много по-голяма и по-стара сграда. Коридорите бяха с каменни сводове, прашни и мрачни. Стълбите и подовете бяха толкова изпотъпкани и неравни, че приличаха повече на камъни сред природата, отколкото на архитектурно произведение. Но най-странното във всички тези призрачни коридори беше, че те бяха добре познати на Стивън. Той не разбираше защо и как, но от време на време се улавяше, че мисли: „Да, точно зад този ъгъл е Източната оръжейна“ или „Тези стълби водят към Кулата на изкормвача“.

Когато виждаше тези коридори или, както понякога се случваше, усещаше присъствието им, без наистина да ги вижда, тогава се чувстваше малко по-жив и малко повече приличаше на предишния Стивън. Онази част от него, която бе замръзнала — душата? сърцето?, — съвсем леко се размразяваше и мисълта, любопитството и чувството започваха отново да пулсират в него. Но през останалото време нищо не го забавляваше, нищо не го радваше. Всичко наоколо беше сенки, празнота, ехо и прах.

Понякога неусмиримият му дух го подтикваше да ходи на дълги самотни разходки из тъмните зимни улици около „Мейфеър“ и „Пикадили“. В една такава вечер към края на февруари Стивън се намери пред кафенето на мистър Уортън на „Оксфорд Стрийт“. Това бе място, което познаваше добре. В горната стая се помещаваше „До зори“, клуб за високопоставени слуги от реномирани лондонски домове. Лакеят на лорд Касълрей беше почетен член на клуба, както и кочияшът на херцога на Портланд, а също и Стивън. Членовете му се събираха всеки трети вторник от месеца и се наслаждаваха на същите удоволствия, с които се развличат членовете на всеки друг лондонски клуб: пиеха и ядяха, играеха на карти, говореха за политика и шушукаха за любовниците си. През останалите вечери от месеца онези членове на „До зори“, които бяха свободни, имаха навика да ходят в горната стая на кафенето на мистър Уортън, за да се разтушат в обществото на приятели. Стивън влезе и изкачи стълбите до горната стая.

Това помещение до голяма степен приличаше на всички горни стаи на подобни заведения в града. Беше пълно с тютюнев дим, както на всички обществени места, посещавани от мъжката част на населението. Стените бяха облицовани с ламперия от тъмно дърво. Прегради от същото дърво разделяха стаята на сепарета, така че посетителите да могат да се уединяват от света в малка дървена кутийка. Голият под се поддържаше чист, като всеки ден се застилаше с пресни дървени стърготини. На масите, застлани с бели покривки, имаше чисти маслени лампи с грижливо подрязани фитили. Стивън седна в едно от сепаретата и поиска чаша портвайн, която след като му донесоха, започна мрачно да съзерцава.

Обикновено когато някой от членовете на клуба минеше покрай сепарето на Стивън, спираше да размени една-две думи, а Стивън вяло махваше с ръка за поздрав, но тази вечер той не си правеше труда да отговаря на приятелите си. След като няколко пъти не отвърна на поздравите им, изведнъж дочу ясно доловим шепот:

— Напълно прав сте да не им отвръщате! Защото, в края на краищата, какво са те освен прости слуги и роби? И скоро, когато с моя помощ се издигнете на висота, която ви се полага по право, на самия връх на благородството и величието, с удоволствие ще си спомняте как сте отхвърлили приятелството им!

Макар да беше само шепот, Стивън го чу през виковете и смеха на членовете на клуба и на останалите посетители. Странно, но му се стори, че този шепот би пронизал камък, желязо и пиринч. Че дори да идваше от хиляда фута под земята, той пак би го чул. Че би могъл да строши скъпоценни камъни и да доведе до безумство.

Това беше толкова необичайно, че за миг Стивън се отърси от летаргията си. Обзе го живо любопитство и непреодолимо желание да открие кой шепне, затова той се огледа из стаята, но не видя нито един познат. Надникна зад преградата в съседното сепаре. Там седеше човек с поразителна външност. По всичко личеше, че се чувства много удобно тук. Беше разперил ръце и ги бе опрял на върха на преградата, а обутите му в ботуши крака бяха качени на масата. Имаше забележителни черти, от които най-любопитна бе гъстата му сребриста коса, светла, мека и лъскава като пух на глухарче. Странната особа намигна на Стивън, стана от мястото си и дойде в сепарето му.

— Искам да ви кажа — заговори непознатият с поверителен тон, — че този град не притежава и една стотна част от някогашното си великолепие! Когато се върнах тук, останах много разочарован. Някога като погледнех Лондон, виждах гора от кули и шпилове. Пъстроцветните знамена и флагове, които се вееха на тях, радваха окото! Навсякъде съзирах каменни барелефи, тънки и изящни като кости, богати като водопади! Имаше къщи, украсени с каменни дракони, грифони и лъвове, символизиращи мъдростта, смелостта и решимостта на обитателите си, а в градините на тези къщи можеха да се видят дракони, грифони и лъвове от плът и кръв, заключени в здрави клетки. Ревът им, който отекваше на улиците, вцепеняваше минувачите със слаби сърца. Във всяка църква лежеше светец, който ежедневно правеше чудеса за благото на жителите на града. Всеки светец почиваше в саркофаг от слонова кост, на свой ред поставен във великолепен алков от злато и сребро, които сияеха ден и нощ със светлината на хиляда восъчни свещи! Всеки ден имаше пищни процесии в чест на един или друг от тези светци и славата на Лондон се носеше надалеч по земята! Разбира се, в онези дни жителите на Лондон идваха при мен за съвет: как да построят църквите си, как да наредят градините си, как да украсят къщите си. Когато отправяха молбите си с дължимото уважение, в замяна аз им давах добър съвет. О, да! Когато Лондон дължеше облика си на мен, той беше красив, благороден, несравним. А сега…

Той направи красноречив жест, сякаш смачка Лондон на топка в ръката си и го захвърли.

— О, колко глупаво изглеждате, когато ме гледате така! Аз преминах през толкова трудности, за да дойда при вас, а вие седите тук със зяпнала уста, мълчите и надменно се мусите! Предполагам, сте учуден, че ме виждате, но това не е причина да забравите добрите си обноски. Разбира се — отбеляза непознатият с крайно снизходителен тон, — англичаните често изгубват ума и дума в мое присъствие и това е съвсем естествено, но ние с вас сме толкова близки приятели, че аз очаквах далеч по-топло посрещане от това!

— Познаваме ли се, сър? — попита Стивън стъписан. — Със сигурност съм ви виждал насън. Сънувах, че аз и вие се намираме в огромна къща с безкрайни прашни коридори!

— „Познаваме ли се, сър?“ — подигравателно повтори джентълменът с коса като глухарче. — Как е възможно! Какви са тези безсмислици? Нима от седмици не ходим всяка вечер на едни и същи приеми и балове?

— Със сигурност съм сънувал, че…

— Не съм предполагал, че може да сте толкова недосетлив! — възкликна джентълменът. — „Изгубена надежда“ не е сън! Това е най-старата и най-красивата от къщите ми — които са много на брой — и е не по-малко истинска от Карлтън Хаус[1].

Всъщност дори е много по-истинска! Тъй като ми е известна голяма част от бъдещето, ще ви кажа, че след двадесет години Карлтън Хаус ще бъде сравнена със земята, а самият град Лондон ще продължи да съществува — о! — не повече от две хиляди години, докато „Изгубена надежда“ ще остане до следващото време на света!

Той изглеждаше нелепо щастлив от тази мисъл, а и трябва да кажем, че цялото му поведение издаваше крайно самодоволство.

— Не, това не е сън. Вие просто се намирате под влияние на магия, която всяка вечер ви води в „Изгубена надежда“ на нашите феини тържества!

Стивън изгледа джентълмена с недоумение. После си припомни, че трябва да каже нещо, за да не го обвинят в надменност и лоши обноски, съсредоточи се и колебливо произнесе:

— И… вие ли сте ме омагьосали, сър?

— Разбира се!

От доволния вид на джентълмена с коса като глухарче можеше недвусмислено да се съди, че той смята, че е направил на Стивън голямо благодеяние, като го е омагьосал. Стивън любезно му благодари.

— Макар че — добави той — не проумявам с какво толкова съм заслужил подобна чест. Всъщност сигурен съм, че не съм направил нищо, с което да я заслужа.

— Ах! — възкликна доволно джентълменът. — Ето ги превъзходните ви маниери, Стивън Блек! Вие можете да научите гордите англичани как да показват уважение към онези, които ги превъзхождат. Накрая добрите ви обноски ще ви донесат добър късмет!

— А онези златни гвинеи в касата на мисис Бренди — каза Стивън — също ли са от вас?

— О, чак сега ли се досетихте? Забележете само колко умно постъпих!

Понеже си спомних как ми казахте, че ден и нощ ви дебнат врагове, които ви желаят злото, аз поверих парите на ваша приятелка. И когато с нея се ожените, тези пари ще станат ваши.

— Откъде… — започна Стивън, но се спря. Очевидно в живота му нямаше нищо, което джентълменът да не знае и в което да не смята за свой дълг да се намеси. — Но за враговете ми грешите, сър. Аз нямам такива.

— Скъпи ми Стивън! — възкликна джентълменът, силно учуден. — Разбира се, че имате! И най-големият ви враг е злодеят, който е ваш господар и съпруг на лейди Поул! Той ви принуждава да му служите и денонощно да изпълнявате прищевките му. Поставя ви задачи, които никак не прилягат на човек с вашата хубост и благородство. И защо прави всичко това?

— Предполагам, защото… — започна Стивън.

— Точно така! — победоносно обяви джентълменът. — Защото в невижданата си злоба ви е пленил, оковал ви е във вериги и сега се надсмива над вас, скача и крещи от злорадство, като гледа мъките ви!

Стивън отвори уста да възрази, че сър Уолтър Поул никога не е правил нищо от описаните неща, че винаги се е отнасял много любезно и човечно със Стивън, че когато е бил по-млад, сър Уолтър е дал пари, които трудно е можел да си позволи, за да изпрати Стивън на училище, и че по-късно, когато е станал още по-беден, често е делил храната и огъня си с него. Колкото до надсмиването, икономът често е виждал сър Уолтър със самодоволна усмивка на лицето, след като е оборил някого от политическите си опоненти, но никога не го е виждал да скача или да крещи злорадо. Стивън се готвеше да каже всички тези неща, когато от мисълта за думата „вериги“ сякаш го удари гръм. Изведнъж незнайно защо си представи тъмно, ужасно, много зловещо място, задушно, зловонно, тясно. В мрака пълзяха сенки, стържеха и дрънчаха тежки железни вериги. Какво означаваше тази картина и откъде се беше взела Стивън нямаше и най-малка представа. Не вярваше да е спомен. Със сигурност не беше виждал такова място.

— Ако разбере, че всяка нощ вие и лейди Поул бягате от него, за да се забавлявате в моя дом — о, ще изпадне в пристъп на такава ревност, че, смея да предположа, ще се опита да убие и двама ви. Но не се бойте, скъпи, скъпи ми Стивън! Аз ще се погрижа той никога да не научи. О, как мразя такива себични хора! Аз ли не познавам презрението и надменността на гордите англичани, които ви карат да изпълнявате задължения под достойнството ви? Не мога да гледам как същата участ спохожда и вас! — джентълменът млъкна, погали Стивън по бузата и челото с ледени бели пръсти, от което кожата на иконома странно изтръпна. — Не можете да си представите колко съм загрижен за вас и колко ми се иска да ви окажа трайна подкрепа! Затова замислих план, с който ще ви направя крал на някое феино кралство!

— Аз… Моля за извинение, сър. Бях се замислил за друго. Крал, казвате? Не, сър. Не мога да бъда крал. Само добротата ви към мен ви кара да смятате, че това е възможно. Впрочем много се боя, че животът във феино кралство не е за мен. Още от първото си посещение в дома ви се чувствам разсеян и вял. От сутрин до вечер изпитвам умора и това ми тежи. Сигурно греша, но смея да кажа, че смъртните може би не са създадени за блаженство сред феите.

— О, това просто е тъгата, която ви навява сравнението между скуката в Англия и приятния живот в дома ми, където винаги има танци и веселие и всички носят най-хубавите си дрехи!

— Сигурно сте прав, сър, и все пак ако бъдете така добър да ме освободите от тази магия, ще ви бъда много признателен.

— О, но това е невъзможно! — заяви джентълменът. — Нима не знаете, че красивите ми сестри и братовчедки, за всяка от които са се били крале и велики империи са се превръщали в прах и пепел, се карат коя да танцува следващия танц с вас? Какво биха казали, ако им съобщя, че повече няма да идвате в „Изгубена надежда“? Защото освен всичките си останали добродетели аз съм грижовен брат и братовчед и се старая да угодя на дамите в семейството си винаги когато мога. А колкото до нежеланието ви да станете крал, няма нищо, уверявам ви, нищо по-приятно от това всички да ви се кланят и да ви обсипват с най-високи почести.

Той продължи да сипе хвалби за красотата, достолепието и грацията на Стивън — все качества, които очевидно смяташе за основни добродетели на един владетел на голямо кралство във Феерия — и започна да размишлява кое от кралствата най-много би му подхождало.

— Неизразимо блаженство е приятно място с мрачни непроходими гори, самотни планини и неизбродни морета. То има предимството понастоящем да е без владетел, но недостатъкът му е, че вече има двадесет и шест други претенденти за престола и ако отидете там, ще попаднете в разгара на кървава гражданска война — макар че това едва ли ще ви разтревожи. Другата възможност е херцогството Самосъжаление. Сегашният херцог няма истински приятели. Но аз не бих искал да видя никого от своите приятели на трона на такова нищожно малко владение като Самосъжаление!

[1] Лондонската къща на Уелския принц в Пал Мал. ↑

20
СЪМНИТЕЛНИЯТ ГАЛАНТЕРИСТ

Февруари 1808 година

ОНЕЗИ, КОИТО ОЧАКВАХА войната да свърши с появата на магьосника, скоро се разочароваха.

— Магия! — възкликна външният секретар мистър Канинг. — Не ми говорете за магия! Тя е като всичко останало — само спънки и разочарования!

В това имаше известна истина и мистър Норел винаги на драго сърце се впускаше в дълги заплетени обяснения на въпроси защо едно или друго е невъзможно да се направи. Веднъж в разгара на едно такова обяснение той каза нещо, за което по-късно съжали. Това стана в Бърлингтън Хаус, докато мистър Норел обясняваше на вътрешния секретар лорд Хоуксбъри[1], че нещо не може да се направи, защото за осъществяването му са необходими — о, поне дузина магьосници, които да се трудят денонощно. Той произнесе дълга скучна реч за жалкото състояние на английската магия, завършвайки с думите:

— Бих искал да е другояче, но както знаете, милорд, нашите талантливи младежи избират кариера в армията, флота и църквата. Моята скромна професия е обект на пренебрежение — и тежко въздъхна.

С това мистър Норел не искаше да каже нищо кой знае какво, освен може би да привлече внимание към изключителния си талант, но за съжаление лорд Хоуксбъри изтълкува думите му по съвсем друг начин.

— О! — възкликна той. — Искате да кажете, че се нуждаем от още магьосници? О, да! Напълно ви разбирам. Напълно. Школа? Или Кралско общество под покровителството на Негово величество? Е, мистър Норел, наистина мисля, че е редно да оставим подробностите на вас. Ако бъдете така добър да напишете меморандум по въпроса, аз с удоволствие ще го прочета и ще представя предложенията на останалите министри. Всички познаваме уменията ви да съставяте подобни неща, пишете така ясно и подробно, а и почеркът ви е хубав. Сигурен съм, сър, че ще успеем да намерим малко пари отнякъде. Когато имате време, сър. Няма защо да бързате. Знам колко сте зает.

Горкият мистър Норел! Нищо не можеше да го подразни повече от появата на други магьосници. Той се утеши с мисълта, че лорд Хоуксбъри е образцов министър, отдаден на работата си, и има хиляди неща, с които да се занимава. Сигурно скоро щеше да забрави за това.

Но още при следващото посещение на мистър Норел в Бърлингтън Хаус лорд Хоуксбъри го посрещна запъхтян и отдалеч се провикна:

— А, мистър Норел! Говорих с краля за вашето намерение да подготвите нови магьосници. Негово величество много се зарадва, каза, че идеята е отлична, и ме помоли да ви предам, че с удоволствие ще стане патрон на начинанието ви.

За щастие на мистър Норел не се наложи да отговаря на това, защото внезапното пристигане на шведския посланик принуди лорд Хоуксбъри бързо да се отдалечи.

Но след около седмица мистър Норел отново срещна лорд Хоуксбъри, този път на тържествена вечеря, която Уелският принц даваше в чест на магьосника в Карлтън Хаус.

— А, мистър Норел, ето ви и вас! Сигурно не носите със себе си препоръките за Училището за магьосници? Току-що говорих с херцога на Девъншир и той е силно заинтригуван — мисли, че има къща в Лиймингтън Спа, която би била съвсем подходяща за целта, и започна да ме разпитва за учебната програма, дали ще има молитви и къде ще спят магьосниците, най-различни неща, за които нямам и представа. Чудя се дали ще бъдете така любезен да поговорите с него? Той е там, до камината — а, видя ни и идва насам. Ваше сиятелство, ето го мистър Норел, той ще ви разкаже всичко!

С известно усилие мистър Норел успя да убеди лорд Хоуксбъри и херцога на Девъншир, че създаването на такова училище ще отнеме твърде много време, а освен това тепърва му предстои да намери млади хора с достатъчно талант, за да си струва труда да се занимава с тях. Негово сиятелство и лордът неохотно се съгласиха с мистър Норел, а той успя да насочи вниманието им към далеч по-приятна идея: унищожаването на вече съществуващите магьосници.

Уличните магьосници в Лондон отдавна дразнеха жителите на града. Когато мистър Норел бе още неизвестен и не на почит, той изпращаше петиции до членовете на правителството и до други видни личности за прогонването на тези странстващи магьосници. Естествено, след като придоби публична известност, мистър Норел удвои и утрои усилията си. Първоначалната му идея беше магията да се контролира от правителството и магьосниците да се лицензират (като, разбира се, се надяваше никой друг освен него да не получи лиценз). Той предложи да се учреди регулаторен Съвет по магия, но това беше твърде амбициозно от негова страна.

Както каза лорд Хоуксбъри на сър Уолтър, „ние не искаме да обидим човек, направил толкова много за страната си, но в разгара на дълга и тежка война да се учредява съвет с тайни агенти, секретари и Бог знае още какво! И защо? За да има кой да слуша приказките на мистър Норел и да му прави комплименти! И дума да не става. Скъпи ми сър Уолтър, моля ви, убедете го да се заеме с нещо друго.“

Така че при следващата си среща с мистър Норел (в дома на мистър Норел на „Хановер Скуеър“) сър Уолтър се обърна към приятеля си със следните думи:

— Целта ви е благородна, сър, и никой не го оспорва, но учредяването на съвет е стъпка в неправилната посока. В рамките на Лондон, където проблемът е най-широко разпространен, този съвет не би имал никаква власт. Ще ви кажа какво ще направим: утре двамата с вас ще отидем в Маншън Хаус, за да се срещнем с кмета и един-двама членове на Градската управа. Мисля, че там ще намерим поддръжници на идеята ви.

— Но… скъпи ми сър Уолтър! — възкликна мистър Норел. — Това няма да свърши работа. Проблемът не се изчерпва с Лондон. Аз се боря с него, откакто напуснах Йоркшир… — той се зарови в купчина хартии на малката масичка до себе си и извади един лист. — В Норич има дванадесет улични магьосници, в Ярмът — двама, в Глостър — двама, в Уинчестър — шестима, в Пензънс — четиридесет и двама! Да! Завчера в дома ми се появи една мръсна жена, искаше на всяка цена да ме види и поиска да й дам документ — удостоверение!, — че може да прави магии. Не съм бил по-смаян през целия си живот! Казах й: „Жено…“

— Колкото до другите места, които споменахте — прекъсна го сър Уолтър, — мисля, ще се убедите, че щом Лондон се отърве от тези натрапници, другите градове бързо ще го последват. Те не обичат да остават по-назад.

Мистър Норел скоро установи, че сър Уолтър е бил прав. Кметът и членовете на управата нямаха търпение да вземат участие във възраждането на английската магия. Те убедиха съда на Градската управа да учреди Комитет по магии и комитетът обяви, че само на мистър Норел се разрешава да прави магии на територията на града и че всички други лица, които „отварят будки или магазини, или по друг начин заблуждават жителите на Лондон с твърдения, че могат да правят магии“, ще бъдат прогонени от града.

Уличните магьосници прибраха малките си сергии, натовариха оскъдната си покъщнина на ръчни колички и потеглиха от града. Някои на тръгване си направиха труда да прокълнат Лондон, но повечето посрещнаха този обрат на съдбата с философска твърдост, достойна за възхищение. Голяма част от тях просто решиха да се откажат от магията и занапред да си изкарват хляба с просия и кражби, а тъй като и без това от година го правеха на любителски начала, промяната нямаше да бъде толкова голяма.

Но един не си тръгна. Винкулус, магьосникът от „Треднийдъл Стрийт“, остана в будката си и продължи да предсказва нещастия, да продава отмъстителни заклинания за неверни любовници и неблагодарни ученици. Естествено, мистър Норел непрестанно се оплакваше за това на Комитета по магии, още повече че Винкулус беше най-омразният му уличен магьосник. Комитетът по магии изпращаше разсилни и полицаи да заплашват Винкулус със затвор, но той не им обръщаше внимание, а и беше толкова популярен сред жителите на Лондон, че комитетът се боеше да не предизвика бунт, ако го прогони със сила.

Един мрачен февруарски ден Винкулус седеше в будката си до църквата „Сейнт Кристофър Ле Стокс“. Ако случайно някой от читателите не си спомня будките на магьосниците от детството си, трябва да отбележа, че по форма те приличаха по-скоро на уличен куклен театър или на панаирджийска сергия и че бяха направени от греди и брезент. Жълто перде, покрито до половината с дебела кора засъхнала кал, служеше едновременно за врата и за табела, разясняваща услугите, които се предлагат вътре.

Същия този ден Винкулус нямаше нито посетители, нито надежда, че такива ще дойдат. Градските улици бяха пусти. Над Лондон тегнеше лепкава сива мъгла с вкус на дим и катран. Търговците щедро сипваха въглища в огъня и палеха всички налични лампи в жалък опит да пропъдят мрака и студа, но днес витрините им не хвърляха весели отблясъци по улиците: светлината не можеше да пробие мъглата. В резултат на това никой не влизаше в магазините да харчи пари и продавачите в дългите си бели престилки и напудрени перуки стояха със скръстени ръце, бъбреха и се грееха на огъня. В такъв ден всеки, който имаше какво да върши у дома, оставаше там да го върши, а всеки, който трябваше да излиза, го правеше набързо и тичешком се прибираше.

Винкулус седеше омърлушен зад жълтото си перде, премръзнал почти до смърт, и прехвърляше в главата си имената на онези двама-трима кръчмари, които биха се съгласили да му дадат на кредит чаша греяно вино. Той почти беше избрал при кого най-напред да отиде, когато чу някой да потропва с крака и да духа, сякаш иска да сгрее пръстите си, и предположи, че отвън стои посетител. Дръпна пердето и излезе навън.

— Вие ли сте магьосникът?

Винкулус кимна подозрително (мъжът имаше вид на съдебен пристав).

— Отлично. Имам работа за вас.

— Вземам два шилинга за първа консултация.

Мъжът бръкна в джоба си, извади портмоне и пусна два шилинга в ръката на Винкулус.

После се зае да излага проблема, който искаше магьосникът да премахне със заклинание. Разказът му беше много изчерпателен и човекът съвсем точно обясни какво очаква от Винкулус. Единственото затруднение бе, че колкото повече клиентът говореше, толкова по-неправдоподобно звучаха думите му. Мъжът каза, че идва от Уиндзор. Напълно възможно. Вярно, говореше със северняшки акцент, но в това нямаше нищо странно: хората от север често отиваха другаде да трупат богатство. Мъжът каза също, че върти добра търговия с галантерия — това изглеждаше далеч по-малко вероятно, защото нямаше по-нетипичен галантерист от този джентълмен. Винкулус знаеше малко за галантеристите, но му беше известно, че обикновено те се обличат по последна мода. Този човек носеше старо черно палто, закърпено и поправено на дузина места. Ризата му, макар да беше чиста и с добро качество, би изглеждала старомодна още преди двадесет години. Винкулус не беше наясно с наименованията на стотиците модни дреболии, които галантеристите произвеждат, но знаеше, че самите галантеристи са добре запознати с тях. Този човек ги наричаше „финтифлюшки“.

В студеното време земята се беше покрила с неприятна смесица от лед и замръзнала кал и докато записваше подробностите в мазен тефтер, Винкулус някак се подхлъзна и падна върху съмнителния галантерист. Направи опит да се изправи, но заледената земя бе толкова предателски хлъзгава, че той се видя принуден да използва клиента като своего рода стълба, по която да се изкатери. Съмнителният галантерист видимо се потресе от силните изпарения на пиво и зеле, които го облъхнаха от Винкулус, както и от хватката на костеливите пръсти, които се вкопчиха в него, но не каза нищо.

— Извинете — промърмори магьосникът, когато най-после се изправи.

— Няма защо — учтиво отговори съмнителният галантерист, докато тупаше палтото си от засъхналите трохи, замръзналата мазнина, мръсотия и други следи от допира на Винкулус до него.

Самият Винкулус също оправи дрехите си, които в суматохата се бяха поизкривили.

Съмнителният галантерист продължи разказа си:

— Та както казах, търговията ми върви и шапките ми са търсени в цял Уиндзор. Не минава и седмица без някоя от принцесите в замъка да не поръча нова шапка или финтифлюшка. Сложих на вратата си голямо позлатено гипсово копие на кралския герб като знак за кралското покровителство, което е голяма чест за мен. И все пак галантерията иска много работа. Нощем до късно шия шапки, броя пари и така нататък. Струва ми се, че животът ми ще бъде много по-лесен, ако някоя от принцесите се влюби в мен и се оженим. Имате ли заклинание за такива случаи, магьоснико?

— Заклинание за любов? Разбира се. Но ще струва скъпо. Обикновено вземам четири шилинга за омагьосване на доячка, десет шилинга — за шивачка и шест гвинеи за вдовица със собствена търговия. За принцеса… хм… — Винкулус се почеса с мръсни нокти по небръснатата буза. — Четиридесет гвинеи — дръзко подхвърли той.

— Добре.

— И коя е тя? — попита Винкулус.

— Коя коя е? — не разбра съмнителният галантерист.

— Принцесата.

— Ами те всичките са еднакви, нали? За различните принцеси различна цена ли искате?

— Не, не бих казал. Ще ви напиша заклинанието на хартия. Скъсайте я на две и зашийте едната половина на гърдите на сакото си. Другата половина трябва да поставите тайно в дреха на принцесата, която най-много ви харесва.

Съмнителният галантерист се изненада.

— И как, за Бога, ще направя това?

Винкулус го погледна.

— Нали току-що казахте, че вие лично шиете шапките им? Съмнителният галантерист се разсмя.

— Ах, да! Разбира се.

Винкулус го изгледа подозрително.

— Вие сте галантерист, колкото аз съм…

— Магьосник? — предположи съмнителният галантерист. — Трябва да признаете, че това не е единствената ви професия. В края на краищата, току-що пребъркахте джобовете ми.

— Само защото исках да разбера що за мошеник сте — отвърна Винкулус, тръсна ръка и нещата, които бе извадил от джобовете на съмнителния галантерист, паднаха от ръкава му. Там имаше шепа сребърни монети, две златни гвинеи и три-четири сгънати листа хартия. Винкулус взе хартиите.

Листата бяха малки и дебели, с превъзходно качество. Бяха от горе до долу изписани със ситен, прилежен почерк. Най-отгоре на първия лист пишеше: „Две заклинания за прогонване на упорит човек от Лондон и едно заклинание за узнаване плановете на врага“.

— Магьосникът от „Дановер Скуеър“! — заяви Винкулус. Чайлдърмас (защото това беше той) кимна.

Винкулус прочете заклинанията. Първото трябваше да накара омагьосания да повярва, че всеки църковен двор в Лондон е обитаван от духовете на погребаните там мъртъвци, а всеки мост — от тези на самоубийците, хвърлили се в реката. Омагьосаният щеше да вижда духовете така, както са изглеждали при смъртта си, с всички следи от насилие, болести и старост. Щеше да изпита такъв страх, че нямаше да смее да припари до никой мост и до никоя църква, което в Лондон е голямо неудобство, защото мостовете са раздалечени на не повече от сто ярда, а църквите — на още по-малко. Второто заклинание имаше за цел да убеди омагьосания, че извън града ще намери единствената си истинска любов и щастие в изобилие, а третото, с което се узнават плановете на врага, действаше с помощта на огледало и имаше за цел да даде възможност на Чайлдърмас да шпионира Винкулус.

Винкулус се подсмихна.

— Можете да предадете на своя панаирджийски магьосник, че заклинанията му са безсилни срещу мен!

— Наистина ли? — саркастично попита Чайлдърмас. — Е, сигурно е така, защото още не съм ги произнесъл.

Винкулус хвърли листата хартия на земята.

— Направете го сега! — той надменно скръсти ръце и зашари с очи, както правеше, когато призоваваше духа на река Темза.

— Благодаря, но не искам.

— И защо?

— Защото и аз като вас не обичам да ми казват как да си върша работата. Господарят ми нареди да се погрижа да напуснете Лондон. Ще го направя, но по свой начин, не по неговия. Елате, Винкулус. Мисля, че ще е най-добре да поговорим.

Винкулус се замисли над предложението.

— А дали може да поговорим някъде на топло? В кръчма, да речем?

— Разбира се, щом искате.

Листата със заклинанията на Норел се разпиляха в краката им. Винкулус се наведе, събра ги и без да обръща внимание на полепналата по тях слама и кал, и ги пъхна във вътрешния джоб на палтото си.

[1] Робърт Банкс Дженкинсън, лорд Хоуксбъри (1770–1828). След смъртта на баща си през декември 1808 той става граф на Ливърпул. През следващите девет години се доказва като един от най-големите поддръжници на мистър Норел. ↑

21
МАРСИЛСКИТЕ КАРТИ

Февруари 1808 година

КРЪЧМАТА СЕ КАЗВАШЕ „Ананасът“ и някога служеше за убежище и скривалище на известен крадец и убиец. Този крадец имаше враг — мъж, не по-малко жесток от него. Говореше се, че някога крадецът и врагът му извършили заедно страшно престъпление, но първият прибрал цялата плячка и изпратил съобщение до магистратите със сведения къде да намерят врага му. След бягството си от Нюгейт този враг дошъл посред нощ в „Ананасът“ с тридесет души. Казал им да свалят керемидите от покрива и да разрушат стените тухла по тухла, за да може той да влезе и да измъкне крадеца. Никой не видял какво станало после, но мнозина чули по тъмната улица да се разнасят страшни викове. Съдържателят на „Ананасът“ забелязал, че зловещата слава на кръчмата допринася за търговията, и затова не си направил труда да стегне къщата, само запушил дупките с греди и смола, което сега й придаваше вид на бинтована след уличен бой със съседите.

Три мазни стъпала отвеждаха посетителите надолу в мрачно помещение. „Ананасът“ притежаваше специфичен мирис, смесица от бира, тютюнев дим, естествената миризма на посетителите и нетърпимото зловоние на река Флийт, използвана от много години за отходен канал. Флийт течеше под основите на „Ананасът“ и се предполагаше, че кръчмата потъва. Стените в помещението бяха украсени с евтини гравюри — портрети на известни престъпници от миналия век, до един увиснали на бесилото, както и портрети на безпътните кралски синове, които още не бяха обесени.

Чайлдърмас и Винкулус седнаха на маса в ъгъла. Бледо момиче им донесе евтина лоена свещ и две калаени халби топъл ейл с подправки. Чайлдърмас плати.

Известно време двамата пиха в мълчание, после Винкулус погледна Чайлдърмас.

— Какви бяха тези измишльотини за шапки и принцеси?

Чайлдърмас се разсмя.

— О, просто ми хрумна. Още откакто се появихте в библиотеката му, господарят изпраща петиции до всичките си влиятелни приятели с молба да ви прогонят. Помоли лорд Хоуксбъри и сър Уолтър Поул да се оплачат на краля от вас. Мисля, че дори искаше Негово величество да изпрати армия срещу вас, но лорд Хоуксбъри и сър Уолтър казаха, че кралят едва ли би си направил този труд за нищо и никакъв окъсан уличен магьосник. Тогава ми хрумна, че ако Негово величество узнае, че по някакъв начин сте застрашили непорочността на дъщерите му, може да погледне другояче на въпроса[1]. Чайлдърмас отпи голяма глътка от топлия ейл с подправки.

— Но кажете, Винкулус, не ви ли омръзнаха лъжливите заклинания и измислените ясновидства? Половината ви клиенти ви се присмиват. Те не вярват в магиите ви повече от мен. Времето ви е отминало. Сега в Англия има истински магьосник.

Винкулус изсумтя с отвращение.

— Магьосникът от „Хановер Скуеър“? Всички важни особи в Лондон говорят, че не са виждали по-честен човек от него. Но аз познавам магьосниците и магията и ще ви кажа едно: всички магьосници лъжат, а този най-много от всички.

Чайлдърмас сви рамене, сякаш не си заслужаваше да отговаря на това. Винкулус се надвеси над масата:

— Магията ще се изпише на скалите, но умовете им не ще я съхранят. Зиме голите дървета ще бъдат черни писмена, но те не ще ги разгадаят.

— Дървета и скали, а, Винкулус? Кога за последно сте виждали дърво или скала? Защо не кажете, че магията ще се изпише на мръсните стени на сградите или че димът пише магия по небето?

— Това пророчество не е мое!

— Ах, да. Разбира се. Вие твърдите, че е пророчество на Краля Гарван. Е, в това няма нищо необичайно. Всеки шарлатанин, когото съм срещал, носи послание от Краля Гарван.

— Ще седя на черен трон в сенките — промърмори Винкулус, — но те няма да ме видят. Дъждът ще направи врата за мен, та да мина.

— Точно така. Е, след като не сте съчинили това пророчество, къде го намерихте?

В първия миг Винкулус като че ли не искаше да отговори, но после каза:

— Пише го в една книга.

— Книга? Каква книга? Моят господар има много богата библиотека и не знае да има такова пророчество.

Винкулус не каза нищо.

— Тази книга ваша ли е? — попита Чайлдърмас.

— У мен е.

— А откъде я имате? От кого я откраднахте?

— Не съм я откраднал. Наследих я. Тя е най-славното и най-тежко бреме, стоварвало се на плещите на човек в наши дни.

— Ако е наистина ценна, можете да я продадете на Норел. Той плаща щедро за книги.

— Магьосникът от „Хановер Скуеър“ никога няма да притежава тази книга. Няма дори да я зърне.

— И къде държите такава ценна вещ?

Винкулус се изсмя хладно, сякаш искаше да каже, че не би доверил това на слугата на врага си.

Чайлдърмас повика момичето и поиска още ейл. Двамата отново потънаха в мълчание. После Чайлдърмас извади от вътрешния джоб на палтото си колода карти и ги показа на Винкулус.

— Марсилски карти. Виждали ли сте такива досега?

— Много пъти — отвърна Винкулус. — Но тези са различни.

— Копирах ги от колодата карти на един моряк, с когото се запознах в Уитби. Той ги купил в Генуа с намерението да ги използва за търсене на пиратски съкровища, но когато ги разгледал, установил, че не ги разбира. Предложи да ми ги продаде, но аз бях беден и не можех да платя цената, която искаше. Затова сключихме сделка: аз да му предскажа бъдещето, а в замяна той да ми ги заеме, за да ги прерисувам. За съжаление корабът му отплава, преди да съм завършил цялата колода и половината са правени по памет.

— И какво бъдеще му предсказахте?

— Каквото го очакваше. Че ще се удави до края на годината.

Винкулус се подсмихна одобрително.

Оказа се, че когато Чайлдърмас сключвал сделката с мъртвия моряк, нямал пари дори за хартия и затова картите бяха нарисувани на гърбовете на кръчмарски сметки, списъци от перачници, писма, стари разписки и театрални афиши. По-късно той залепил рисунките върху цветен картон, но през някои от тях прозираше написаното от обратната страна и това придаваше на картите доста странен вид.

Чайлдърмас нареди една до друга девет карти. Обърна първата.

Под рисунката имаше цифра и наименование: VIIII. Отшелникът. На картата беше изобразен старец в монашеско расо с качулка. Той държеше лампа и се подпираше на тояга, сякаш от много седене и четене бе загубил способността си да ходи. Лицето му беше изпито и подозрително. Около него се издигаше сух дим, който обгръщаше зрителя, сякаш самата карта бе потънала в прах.

— Хм! — започна Чайлдърмас. — Понастоящем действията ви са подвластни на волята на един отшелник. Е, това вече го знаем.

Следващата карта беше Шутът — единствената неномерирана карта с картинка, сякаш героят, когото изобразява, е в известен смисъл извън събитията. На картата на Чайлдърмас бе нарисуван човек, който вървеше по път край зелено дърво. Той имаше тояга, на която да се подпира, и друга с вързоп на края, преметнат през рамо. След него подтичваше малко кученце. Рисунката трябваше да изобразява древен шут или смешник. На шапката му имаше звънче, а отстрани на коленете му бяха завързани панделки, които Чайлдърмас бе оцветил в червено и зелено. Изглежда, самият Чайлдърмас не знаеше как точно да изтълкува тази карта, защото се позамисли, преди да обърне следващите две карти: VIII. Справедливостта, жена с корона, която държеше меч и везни, и Двойка жезли. Жезлите бяха кръстосани и освен всичко останало навеждаха на мисълта за кръстопът. Чайлдърмас се изсмя.

— Виж ти, виж ти! — възкликна той, скръсти ръце и закачливо погледна Винкулус. — Тази карта тук — и той почука с пръст по Справедливостта — ми казва, че сте претеглили възможностите си и сте стигнали до решение. А тази — Чайлдърмас посочи двойката жезли — означава, че решението ви е да тръгнете на път. Изглежда съм си загубил времето. Вие вече сте решили да напуснете Лондон. Толкова протестирахте, Винкулус, а отдавна сте искали да заминете!

Винкулус сви рамене, сякаш искаше да каже: „А вие какво очаквахте?“

Петата карта беше Пажът на чашите. От един паж се очаква да е млад, но рисунката изобразяваше мъж в зряла възраст, свел глава. Косата му беше разчорлена, а брадата — гъста. В лявата си ръка държеше тежка чаша, но едва ли на това се дължеше странно напрегнатата му поза — освен ако тази чаша не беше най-тежката на света. Не, като че ли му тежеше нещо друго, не толкова забележимо. Поради естеството на материалите, които Чайлдърмас беше използвал за направата на картите си, рисунката изглеждаше много особена. На гърба й имаше някакво писмо и буквите прозираха през хартията. Дрехите на пажа представляваха плетеница от заврънкулки и дори по лицето и ръцете му се виждаха части от букви.

Когато видя картата, Винкулус се засмя, сякаш я позна. Той почука по нея като за дружески поздрав. Може би това накара Чайлдърмас да се почувства по-малко уверен отпреди.

— Носите послание, което трябва да предадете на някого — колебливо произнесе той.

Винкулус кимна.

— А дали следващата карта ще ми покаже този човек? — попита магьосникът.

— Да.

— А! — възкликна Винкулус и сам обърна шестата карта.

Шестата карта беше Рицарят на жезлите. Мъж с широкопола шапка, яхнал светъл кон. Пейзажът, през който минаваше, се състоеше от няколко скали и тревички под копитата на коня му. Дрехите му бяха добре скроени и скъпи наглед, но по някаква необяснима причина мъжът носеше тежка тояга. Всъщност думата „тояга“ би била пресилена. В действителност това беше дебел клон, отсечен от дърво или жив плет: от него стърчаха неокастрени листа и вейки.

Винкулус взе картата и започна да я разглежда.

Седмата карта беше Двойка мечове. Чайлдърмас не каза нищо, а веднага обърна осмата — Обесеният. Деветата карта беше Светът. На нея бе изобразена гола танцуваща жена, в четирите ъгъла на картата имаше ангел, орел, крилат телец и крилат лъв — символите на евангелистите.

— Можете да очаквате среща — каза Чайлдърмас, — която ще донесе някакво изпитание, може би дори смърт. Картите не разкриват дали ще оживеете или не, но каквото и да стане, това — той докосна последната карта — показва, че ще постигнете целта си.

— Е, сега вече знаете ли кой съм? — попита Винкулус.

— Не съвсем, но сега знам за вас повече, отколкото преди.

— Виждате ли, че не съм като другите?

— По нищо тук не личи, че сте нещо повече от шарлатанин — каза Чайлдърмас и започна да събира картите си.

— Почакайте — спря го Винкулус. — Сега аз ще ви предскажа бъдещето. Той взе картите и нареди девет на масата. После ги обърна една по една:

XVIII. Луната, XVI. Кулата, обърната надолу, Девятка мечове, Пажът на жезлите, Десятка жезли, обърната надолу, II. Папесата, X. Колелото на съдбата, Двойка пентакли, Кралят на чашите. Винкулус взе Кулата и я разгледа, но не каза нищо. Чайлдърмас се засмя.

— Прав сте, Винкулус. Вие не сте като другите. Тук, на масата, лежи моят живот. Но вие не можете да го разчетете. Чуден човек сте — точно обратното на магьосниците от последните векове. Те са отлично образовани, но нямат дарба. Вие имате дарба, но не и познания. Не можете да използвате това, което виждате.

Винкулус се почеса по увисналата кирлива буза с мръсни нокти. Чайлдърмас отново започна да събира картите, но магьосникът пак го спря и направи знак да наредят картите още веднъж.

— Какво? — попита Чайлдърмас изненадан. — Аз ви предсказах бъдещето. Вие не успяхте да предскажете моето. Какво още?

— Ще предскажа неговото бъдеще.

— Чие? На Норел? Но вие няма да го разберете.

— Разбъркайте картите — упорито отсече Винкулус.

Чайлдърмас ги разбърка и Винкулус нареди девет. После обърна първата карта. IIII. Императорът. На нея беше изобразен крал, седнал на трон на открито с обичайните кралски атрибути — корона и скиптър. Чайлдърмас се наведе и погледна картата.

— Какво има? — попита Винкулус.

— Изглежда, че не съм я прерисувал много добре. Досега не бях го забелязал. Мастилото не е нанесено както трябва. Линиите са дебели и размазани, косата и дрехата на императора изглеждат почти черни. И някой е оставил мръсен отпечатък от пръст върху орела. Императорът би трябвало да е по-възрастен, а аз съм нарисувал млад мъж. Ще опитате ли да я изтълкувате?

— He — отвърна Винкулус и презрително вирна брадичка, приканвайки Чайлдърмас да обърне следващата карта.

IIII. Императорът. Последва кратко мълчание.

— Това е невъзможно — каза Чайлдърмас. — В тестето няма двама Императори. Сигурен съм.

Този крал беше по-млад и по-зловещ от предишния. Косата и дрехите му бяха черни, а короната на главата му се свеждаше до тънка лента светъл метал. На картата нямаше отпечатък от пръст, но голямата птица в ъгъла определено беше черна и приличаше не толкова на орел, колкото на нещо далеч по-английско: гарван.

Чайлдърмас обърна третата карта. IIII. Императорът. После четвъртата. IIII. Императорът. На петата номерът и името на картата бяха изчезнали, но рисунката беше същата: млад тъмнокос крал, в чиито нозе важно стои голяма черна птица. Чайлдърмас обърна всички карти. Дори прегледа останалите в тестето, но в безпокойството си ги изтърва и картите се разпиляха навсякъде около него. Чайлдърмас се намери в обкръжението на черни крале, които кръжаха в студения сив въздух. На всяка карта беше изобразена същата фигура със същото бледо, неумолимо изражение.

— Ето! — тихо каза Винкулус. — Така предайте на магьосника от „Хановер Скуеър“! Това е миналото му, настоящето му и бъдещето му!

Естествено, когато Чайлдърмас се върна на „Хановер Скуеър“ и разказа на мистър Норел за случилото се, господарят му много се ядоса. Това, че Винкулус продължаваше да го предизвиква, беше достатъчно лошо; че имаше книга, която, както твърдеше, мистър Норел няма да прочете, бе още по-лошо; но че бе дръзнал да предскаже бъдещето му и го бе заплашил с рисунки на черни крале, беше направо нетърпимо.

— Изиграл те е! — гневно обяви мистър Норел. — Скрил е твоето тесте и го е подменил със свое. Не мога да повярвам, че си се хванал!

— Наистина — съгласи се мистър Ласелс и хладно изгледа Чайлдърмас.

— О, несъмнено Винкулус не прави друго, освен да мами хората — намеси се Дролайт. — Но все пак бих се радвал да видя това. Обожавам Винкулус. Трябваше да ми кажете, че ще ходите при него, мистър Чайлдърмас. Щях да ви придружа.

Чайлдърмас пренебрегна забележките на Ласелс и Дролайт и се обърна към мистър Норел:

— Дори ако допуснем, че е достатъчно ловък, за да ме изиграе по този начин, което ми се вижда слабо вероятно, откъде би могъл да знае, че имам тесте марсилски карти? Откъде, след като самият вие не го знаехте?

— Така е и трябва да се радваш, че не съм го знаел! Да предсказваш бъдещето с карти — едва ли има нещо, което да презирам повече! О, цялата работа е била гнила от самото начало!

— А тази книга, която Винкулус твърди, че притежава? — попита Ласелс.

— Да, наистина — каза мистър Норел. — Странното пророчество. Осмелявам се да предположа, че не е нищо ценно, но има един-два израза, които подсказват древен произход. Мисля, че ще е най-добре да прегледам книгата.

— Е, мистър Чайлдърмас? — попита Ласелс.

— Не знам къде я държи.

— В такъв случай разбери.

И така, Чайлдърмас пусна шпиони по следите на Винкулус и първото и изненадващо откритие, което те направиха, беше, че Винкулус е женен. Всъщност дори много по-женен от повечето хора. Съпругите му бяха пет на брой, пръснати из различни енории в Лондон и близките градове и села. Най-възрастната беше на четиридесет и пет, а най-младата на петнадесет и никоя от тях не подозираше за съществуването на останалите четири. Чайлдърмас отиде и се срещна с всяка поотделно. На две се представи като съмнителния галантерист, на трета — като митнически служител, при четвъртата се появи като пиян и безпътен комарджия, а на петата каза, че макар всички да го познават като слуга на великия мистър Норел от „Хановер Скуеър“, той всъщност е негов съперник магьосник. Две се опитаха да го оберат, една каза, че ще му каже каквото поиска срещу бутилка джин, една се опита да го заведе на сбирка в методистката църква, а петата, за голямо учудване на всички, се влюби в него. Но в крайна сметка усилията му не доведоха до нищо, защото никоя от жените не знаеше Винкулус да притежава каквото и да било, камо ли книга, а още по-малко къде я държи.

Мистър Норел не искаше да повярва на това и в малкия си кабинет на втория етаж правеше заклинания, взираше се в сребърен леген с вода, разглеждаше домовете на петте съпруги на Винкулус, но никъде не откриваше предмет, който да прилича на книга.

Междувременно над него, в малка стаичка, която бе определил за лично ползване, Чайлдърмас редеше картите си. Всички те бяха възвърнали първоначалния си вид, с изключение на Императора, който така и не се отърси от наподобяващия Краля Гарван облик. Някои карти излизаха отново и отново, сред тях Асо чаши — подобие на църковен потир с такава сложна форма, че повече приличаше на укрепен град, поставен върху столче, и II. Папесата. Според тълкуването на Чайлдърмас и двете карти означаваха нещо скрито. С нежелана честота се появяваше и поредица от жезли, но винаги големи числа — седмици, осмици, деветки и десетки. Колкото повече Чайлдърмас се взираше в тези редици от жезли, толкова повече му приличаха на изписани редове. И в същото време бяха препятствие, пречка към разбирането на смисъла, в резултат на което Чайлдърмас стигна до извода, че каквато и да е книгата на Винкулус, тя е на неизвестен език.

[1] Кралят е любящ и предан баща на шестте си дъщери, но привързаността му към тях го принуждава да ги държи строго почти като затворнички. Той не може да понесе мисълта, че която и да било от дъщерите му ще се омъжи и ще го напусне. Затова те са принудени да водят непоносимо еднообразен живот в замъка Уиндзор в компанията на сприхавата кралица. От шестте само една успява да се омъжи, преди да навърши четиридесет. ↑

22
РИЦАРЯТ НА ЖЕЗЛИТЕ

Февруари 1808 година

ДЖОНАТАН СТРЕЙНДЖ съвсем не приличаше на баща си. Не беше алчен, не беше горделив, не беше сприхав и заядлив. Но макар да нямаше видими пороци, добродетелите му също не изпъкваха. На увеселителни тържества в Уеймът и в гостните на Бат модните светски люде, с които се срещаше, често го обявяваха за „най-очарователния мъж на света“, но това, което имаха предвид, беше само че говори добре, танцува добре, ходи на лов и играе карти, както подобава на един джентълмен.

На външен вид той бе доста висок и минаваше за добре сложен. Някои го смятаха за хубав, но това в никакъв случай не беше всеобщото мнение. Лицето му притежаваше два недостатъка: дълъг нос и иронично изражение. Освен това косата му имаше червеникав оттенък, а както всички знаят, няма червенокос, когото хората да смятат за наистина красив.

По времето на смъртта на баща си Джонатан Стрейндж бе изцяло погълнат от идеята да убеди една млада дама да се омъжи за него. В деня, когато баща му почина, той се прибра от Шрусбъри, слугите му съобщиха новината и първата му мисъл беше за това как случилото се ще повлияе на плановете му. Дали сега дамата щеше да бъде по-склонна да каже „да“? Или не?

Този брак беше от онези, които изглеждаха най-лесни за уреждане. Всички приятели на бъдещата двойка одобряваха идеята, а братът на дамата — единственият й роднина — желаеше брака не по-малко от самия Джонатан Стрейндж. Вярно, че Лорънс Стрейндж имаше възражения срещу бедността на дамата, но след като замръзна до смърт в кабинета си, вече не беше в състояние да създаде сериозни пречки за брака.

Но макар че Джонатан Стрейндж от месеци открито преследваше младата дама, годежът, който всички очакваха, не се състоя. Не защото дамата не го обичаше — той беше убеден в чувствата й, — но понякога изглеждаше така, сякаш тя се бе влюбила в мистър Стрейндж с едничката цел да се кара с него. Той не можеше да си го обясни. Мислеше, че е задоволил всички желания на дамата в посока към подобряване на поведението си. Беше свел почти до минимум играта на карти и на други видове комар, а и пиеше съвсем малко — не повече от бутилка на ден. Беше й казал, че няма нищо против да ходи по-често на църква, ако това ще й достави удоволствие — да речем, веднъж седмично или дори два пъти, ако тя настоява, — но дамата отвърна, че предпочита да остави тези въпроси на собствената му съвест, че подобен род неща не могат да се диктуват от друг човек. Джонатан Стрейндж знаеше, че избраницата му не одобрява честите му разходки до Бат, Брайтън, Уеймът и Челтънхам, и я увери, че няма причини да се чувства застрашена от жените, които посещават подобни места — несъмнено те са очарователни, но не представляват интерес за него. Тя каза, че не това я тревожи. Всъщност дори не се е замисляла за това. Просто й се иска той да намери по-добър начин за прекарване на времето си. Не че иска да го поучава, а и самата тя обожава развлеченията, но постоянен низ от развлечения… Наистина това ли иска мистър Стрейндж от живота? Нима се чувства щастлив?

Той й каза, че е напълно съгласен с нея и през последните години постоянно е правил планове да се захване с някаква професия или да се посвети на учение. Плановете сами по себе си са били отлични. Мислил е да намери непризнат поет и да стане негов покровител, да учи право, да събира фосили по брега на Лайм Реджис, да купи чугунолеярна и да изучи занаята, да разпита един приятел за новите методи, използвани в земеделието, да учи теология и да довърши четенето на една много интересна книга по инженерство, която ясно си спомня, че е оставил на малка масичка в далечния ъгъл на бащината си библиотека преди две-три години. Но пред всички тези планове изникваше някое непреодолимо препятствие. Непризнати поети се намираха далеч по-трудно, отколкото Джонатан Стрейндж си беше представял[1]; книгите по право бяха скучни, той не можеше да си спомни името на приятеля, който разбираше от земеделие, а в деня, когато се канеше да тръгне за Лайм Реджис, валеше силен дъжд.

И така нататък, и така нататък. Джонатан Стрейндж каза на младата дама, че искрено съжалява за това, че още преди години не е постъпил във флота. Нищо на света не би му подхождало повече! Но баща му никога не би се съгласил да го пусне, а сега той беше вече на двадесет и осем. Вече беше твърде късно за кариера във флота.

Името на тази необичайно взискателна млада дама беше Арабела Удхоуп, дъщеря на помощник енорийския свещеник в църквата „Сейнт Суитин“ в Клънбъри[2]. По времето, когато почина Лорънс Стрейндж, тя беше на продължително гостуване у приятели в Глостършир Вилидж, където брат й служеше като помощник на енорийския свещеник. Съболезнователното й писмо пристигна в дома на Стрейндж сутринта преди погребението. В него се изразяваха обичайните чувства на съболезнование за загубата, примесени с разбиране за множеството недостатъци на мистър Стрейндж-старши като родител. Но имаше и още нещо. Тя беше загрижена за Джонатан Стрейндж и съжаляваше, че не може да дойде в Шропшир. Не искаше да го оставя сам, без приятели, в такъв момент.

Той веднага взе решение. Не можеше да си представи, че ще има по-благоприятен момент от този. Избраницата му едва ли някога щеше да изпитва по-нежни чувства и по-голямо безпокойство за него, а той едва ли някога щеше да бъде по-богат (не му се вярваше, че тя е толкова безразлична към състоянието му, колкото твърдеше). Джонатан Стрейндж предположи, че трябва да има приличен интервал от време между погребението на баща му и предложението за брак. Три дни му се сториха достатъчни, затова рано сутринта на четвъртия той нареди на лакея си да приготви багажа му, а на коняря — да оседлае коня му, и потегли към Глостършир.

С него тръгна новият прислужник. Джонатан Стрейндж бе разговарял с него надълго и нашироко и го смяташе за енергичен, съобразителен и способен. Новият прислужник се радваше, че младият господар е избрал тъкмо него (макар в суетата си да смяташе, че друго не би могло да се очаква). Но сега, след като премина етапа на повалянето на великана — тоест излезе от мита и навлезе в трудовото ежедневие, — може би ще бъде по-уместно да го наричаме с рожденото му име, както правим с всеки простосмъртен. Неговото беше Джеръми Джоунс.

През първия ден двамата преживяха обичайните приключения, които се случват на всеки пътешественик: скараха се с човек, насъскал кучето си по тях без никаква причина, и се разтревожиха за коня на Стрейндж, който започваше да показва признаци на неразположение, но след по-обстоен преглед установиха, че е в отлично здраве. Сутринта на втория ден те поеха през красива местност от полегати хълмове, заснежени гори и чисти, цветущи на вид ферми. Джеръми Джоунс беше погълнат от това да усвоява степента на надменност, подобаваща на слуга на джентълмен, наскоро наследил значително състояние, а Джонатан Стрейндж бе унесен в мисли за мис Удхоуп.

С наближаването на деня, когато щеше да я види отново, той започна да се съмнява в надеждите си на топъл прием. Утешаваше го мисълта, че любимата му е в компанията на брат си — добрият мил Хенри не виждаше нищо лошо в плановете на Стрейндж за брак и със сигурност не преставаше да окуражава сестра си да приеме предложението му. Но Стрейндж се съмняваше в мнението на приятелите, у които Арабела бе отседнала. Те бяха енорийски свещеник и жена му. Джонатан Стрейндж не знаеше нищо за тях, но изпитваше вроденото недоверие на всички млади, богати и разглезени господа към членовете на духовенството. Кой можеше да предположи какви идеи за изключителни добродетели и ненужни саможертви й внушават?

Ниското слънце удължаваше сенките. По клоните на дърветата и по земята блестяха лед и скреж. Стрейндж видя самотен труженик в полето и си спомни за семействата, които живееха от земята си и за чиято участ мис Удхоуп постоянно се тревожеше. В главата му се оформи въображаем разговор. „А какви са намеренията ви по отношение на вашите арендатори?“ — ще попита тя. „Какви са намеренията ми?“ — ще каже той. „Да — ще отвърне тя. — Как смятате да облекчите теглото им? Вашият баща е измъквал от тях всяко пени, правел е живота им непосилен.“ „Знам, че е така — ще каже Стрейндж. — Никога не съм одобрявал действията на баща си.“ „А намалихте ли арендата им? — ще попита тя. — Говорихте ли с църковното настоятелство? Помислихте ли за старопиталища и училища за децата?“

„Наистина много неразумно от нейна страна да говори за аренди, старопиталища и училища — мрачно си помисли Стрейндж. — В края на краищата, баща ми почина едва миналия вторник.“

— Странна работа! — отбеляза Джеръми Джоунс.

— А? — сепна се Стрейндж и забеляза, че са спрели пред бяла порта. Край пътя имаше спретната къщурка, боядисана в бяло. Беше построена наскоро, имаше шест стени и готически прозорци.

— Къде са хората? — попита Джеръми Джоунс.

— Какво? — учуди се Стрейндж.

— Това е пътен кантон, сър. Виждате ли, ето я табелата, на която пише каква такса трябва да се плати. Но няма жива душа. Да оставя ли шест пенса?

— Да, да. Както намериш за добре.

Джеръми Джоунс остави парите на прага на къщата и отвори портата, за да може той и господарят му да минат. Стотина ярда по-нататък се виждаше село. Имаше стара каменна църква, окъпана в златиста зимна светлина, алея със стари дървета, водеща неизвестно накъде, и към двадесет каменни къщички, от комините на които излизаше дим. Покрай пътя течеше поток. Бреговете му бяха обрасли със суха жълта трева, по чиито стръкчета блестяха ледени висулки.

— Къде са всички хора? — попита Джеръми.

— Какво? — Стрейндж се огледа и видя две момиченца да надничат през прозореца на близката къща. — Ето там.

— Не, сър. Това са деца. Аз говорех за възрастните. Не виждам никого.

Това беше самата истина: не се виждаха възрастни хора. Наблизо подтичваха пилета, върху купчина слама на една стара каруца лежеше котка, в полето пасяха коне, но хора нямаше. Още щом Стрейндж и Джеръми Джоунс излязоха от селото, причината за това необичайно състояние на нещата веднага се изясни. На стотина ярда от последната къща край един замръзнал жив плет се беше събрала тълпа. Хората бяха въоръжени с каквото им попадне — брадви, сърпове, тояги и пушки. Те представляваха причудлива гледка — едновременно зловеща и малко смешна. Страничен наблюдател би си помислил, че селото се е вдигнало на война срещу голите храсти и трънаци. Ниското зимно слънце огряваше селяните и къпеше в позлата дрехите, оръжията и необяснимо напрегнатите им лица. Зад тях се точеха дълги синкави сенки. Те бяха потънали в мълчание и когато някой помръднеше, движенията му бяха много предпазливи, сякаш се мъчеше да не вдига шум.

Докато минаваха покрай тях, Стрейндж и Джеръми се надигнаха в седлата и източиха вратове да видят къде се взират селяните.

— Чудна работа! — възкликна Джеръми, когато се отдалечиха. — Там нямаше нищо!

— Не — отвърна Стрейндж, — имаше човек. Не се учудвам, че не сте го видели. И аз отначало го взех за храст, но със сигурност беше човек — побелял, измършавял, похабен от годините, заприличал на храст, но все пак човек.

Пътят минаваше през тъмна зимна гора. Гледката бе събудила любопитството на Джеръми Джоунс и той се чудеше какъв е бил този човек и какво са искали селяните от него. Стрейндж отговори веднъж-дваж на въпросите му, но скоро се унесе в мисли за мис Удхоуп.

„Най-добре да избягвам разговори за промените, които ще настъпят след смъртта на баща ми — мислеше той. — Прекалено опасно е. Ще заговоря на леки, незначителни теми, като например приключенията по пътя. Кое от нещата, които видяхме, би й се сторило интересно?“

Стрейндж вдигна глава. Наоколо се издигаха тъмни влажни дървета. „Все трябва да има нещо.“ Той си спомни една вятърна мелница, която бе видял край Хиърфорд — за едно от крилата й се беше закачила детска червена пелерина. Докато крилата се въртяха, пелерината ту се влачеше в кишата и калта, ту политаше във въздуха, развявайки се като ален флаг. „Прилича на някаква алегория. После мога да й разкажа за празното село, за децата, които надничаха иззад пердетата на прозореца — едното държеше в ръка кукла, а другото — дървено конче. После ще й кажа за смълчаната тълпа, въоръжена с брадви, сърпове и пушки, и за човека зад плета.“

„О, бедният човек! — несъмнено ще възкликне тя. — Какво стана с него?“ „Не знам“ — ще отвърне Стрейндж. „Но вие сте спрели да му помогнете, нали?“ — ще попита тя. „Не“ — ще каже той. „О!“ — ще възкликне тя…

— Спри! — извика Стрейндж и дръпна юздите на коня си. — Не може така! Трябва да се върнем. Мисълта за човека зад плета не ми дава мира.

— О! — възкликна Джеръми Джоунс с видимо облекчение. — Много се радвам да го чуя, сър. И аз все за това си мисля.

— Не си се сетил да вземеш чифт пистолети, нали? — попита Стрейндж.

— Не, сър.

— П-по… — започна той и се сепна, защото мис Удхоуп не одобряваше ругатните. — А нож? Или нещо подобно?

— Не, сър, нищо. Но не се тревожете — Джеръми скочи от коня си и тръгна към храстите. — Ще направя тояги от тези клони. Ще свършат почти същата работа като чифт пистолети.

Той видя наръч здрави клони, които някой беше отсякъл от близките дървета и бе захвърлил на земята. Вдигна един от тях и го подаде на Стрейндж. Той не беше точно тояга, по-скоро дебел клон, от който стърчаха неокастрени вейки.

— Е — колебливо каза Стрейндж, — все е по-добре от нищо.

Джеръми се въоръжи с друг клон и двамата потеглиха обратно към селото и мълчаливата тълпа.

— Хей, ти! — провикна се Стрейндж, обръщайки се към мъж в овчарски кожух, омотан в няколко шала и с широкопола шапка на главата, и размаха тоягата по начин, който се надяваше да изглежда заплашителен. — Какво…?

Няколко мъже от тълпата едновременно се обърнаха и долепиха пръсти до устните си.

Един от селяните се приближи към конниците. Той беше по-добре облечен от първия, към когото Стрейндж се бе обърнал — в дебело кафяво палто. Допря пръсти до шапката си и много тихо каза:

— Моля за извинение, сър, но дали не можете да отведете конете по-надалеч? Те вдигат голям шум с тропота и пръхтенето си.

— Но… — започна Стрейндж.

— Тихо, сър! — прошепна мъжът. — Гласът ви! Много високо говорите! Ще го събудите!

— Да го събудя ли? Кого?

— Човека под плета, сър. Той е магьосник. Не сте ли чували, че ако събудите магьосник, преди да се е наспал, сънищата ще излязат от главата му и ще се разпилеят по света?

— А кой знае какви ужасии сънува! — добави друг мъж, също шепнешком.

— Но как… — понечи да каже Стрейндж. Отново няколко души от тълпата се обърнаха, възмутено се намръщиха и му направиха знаци да говори по-тихо.

— Но откъде знаете, че е магьосник? — попита той шепнешком.

— О, преди два дни дойде в Монк Гретън, сър. Разправи на всички, че е магьосник. Първия ден подлъга няколко деца от селото ни да откраднат хляб и бира от килерите на къщите си и да кажат, че ще ги носят на Кралицата на феите. Вчера го намерихме да се скита в земите на Фаруотър Хол, най-голямото тукашно имение. Мисис Мороу, стопанката, му плати да й предскаже бъдещето, но той й казал само, че синът й, капитан Мороу, е убит от французите. И сега бедната дама е на легло и казва, че няма да стане, докато е жива. Затова, сър, ни дотегна от този човек. Искаме да го прогоним. А не си ли тръгне, ще го изпратим в приют за бедни.

— Е, звучи съвсем разумно — прошепна Стрейндж. — Но това, което не разбирам, е…

Точно в този момент мъжът под плета отвори очи. Тълпата издаде тиха всеобща въздишка и няколко души отстъпиха назад.

Мъжът се измъкна изпод плета. Това не беше лесна работа, защото отделни части от плета — клонки, тръни, листа, — през нощта се бяха заплели в дрехите, краката и косата му или от леда бяха полепнали по него. Той седна. Ни най-малко не се учуди от насъбралата се публика; всъщност дори като че ли очакваше да я види. Огледа тълпата и няколко пъти шумно подсмръкна и изсумтя.

Мъжът прокара пръсти през косата си, за да я очисти от сухите листа, клони и множеството тръни.

— Протегнах ръка — промърмори той, без да се обръща към никого конкретно — и реките на Англия потекоха в обратна посока.

Магьосникът разхлаби шала на врата си и извади няколко паяка, които се бяха приютили под дрехите му. Докато правеше това, вратът му се оголи и се видя странна рисунка от сини линии, точки, кръстчета и кръгове. После той отново омота шала около врата си и завършил тоалета си, доволно се изправи на крака.

— Казвам се Винкулус — заяви той. Като се имаше предвид, че бе прекарал нощта на открито под плета, гласът му прозвуча забележително високо и ясно. — Вече десет дни вървя на запад и търся човек, комуто е отредено да стане велик магьосник. Преди десет дни видях портрет на този човек и сега по някои тайни признаци мога да заключа, че това си ти!

Всички се обърнаха да видят кого има предвид.

Мъжът в овчарския кожух и множеството шалове се приближи към Стрейндж и го дръпна за палтото.

— Това сте вие, сър — каза той.

— Аз? — попита Стрейндж. Винкулус се приближи към него.

— В Англия ще се появят двама магьосници… — каза той.

Първият ще се бои от мен, вторият ще жадува да ме познае;

първият ще слугува на крадци и убийци, вторият ще заговорничи за собственото си унищожение;

първият ще погребе сърцето си в тъмна гора под снега, но пак ще чувства как боли;

вторият ще види най-скъпото си във вражески ръце…

— Ясно — прекъсна го Стрейндж. — И кой съм аз — първият или вторият? Не, не ми казвайте. Няма значение. Участта и на двамата е еднакво зловеща. За човек, който иска да ме убеди да стана магьосник, съвсем не представяте бъдещия ми живот в розови краски. Надявам се скоро да се оженя и живот в тъмна гора сред крадци и убийци би бил, меко казано, крайно неподходящ за мен. Предлагам ви да изберете другиго.

— Не аз съм те избрал, магьоснико! Ти си избран много отдавна.

— Е, който и да ме е избрал, ще остане разочарован. Винкулус не обърна внимание на тази забележка и здраво стисна поводите на коня на Стрейндж като предпазна мярка срещу възможното бягство на собственика му. След това започна да рецитира цялото пророчество, което вече бе изрекъл веднъж пред мистър Норел в библиотеката на „Хановер Скуеър“.

Стрейндж посрещна думите му с не по-голям ентусиазъм отпреди и когато Винкулус млъкна, младият джентълмен се наведе от коня си и бавно и ясно каза:

— Аз не разбирам нищо от магии!

Винкулус се замисли, сякаш бе готов да признае, че това е сериозно препятствие пред кариерата на един бъдещ магьосник. За щастие тутакси намери разрешение на проблема: бръкна в пазвата си и извади някакви листа хартия с полепнала по тях слама.

— Ето — започна той с още по-загадъчен и внушителен вид, — тук имам някои заклинания, които… Не, не! Не мога да ти ги дам! (Стрейндж тъкмо бе протегнал ръка да ги вземе). — Те са изключително ценни. Преживял съм дълги мъчения и съм преминал през големи изпитания, за да се сдобия с тях.

— Колко? — попита Стрейндж.

— Седем шилинга и шест пенса — каза Винкулус.

— Добре.

— Нали не мислите да му дадете пари, сър? — намеси се Джеръми Джоунс.

— Ако с това ще го накарам да млъкне — да.

Междувременно тълпата започваше да гледа Стрейндж и Джеръми Джоунс доста недружелюбно. Тяхната поява повече или по-малко съвпадаше със събуждането на Винкулус и селяните се чудеха дали двамата конници не са дошли от сънищата на магьосника. Те започнаха да се обвиняват помежду си за събуждането на Винкулус и точно когато бяха на път да се сбият, пристигна човек с вид на чиновник и внушителна шапка, който уведоми Винкулус, че се налага да го прибере в приют за просия. Магьосникът отвърна, че няма да тръгне с него, тъй като не е просяк — има седем шилинга и шест пенса! И той най-безцеремонно размаха парите под носа на чиновника. Тъкмо когато свадата изглеждаше неминуема, в Монк Гретън отново се възцари спокойствие, предизвикано от простия факт, че Винкулус се обърна и тръгна по пътя в едната посока, а Стрейндж и Джеръми Джоунс препуснаха в другата.

Към пет часа двамата конници пристигнаха в странноприемницата на село С. близо до Глостър. Стрейндж вече хранеше толкова слаба надежда, че срещата му с мис Удхоуп ще доведе до друго, освен до нещастие и за двамата, че реши да я отложи за сутринта. Той поръча обилна вечеря и се настани в удобен стол край огнището с вестник в ръце. Но скоро откри, че уютът и спокойствието не могат да заменят компанията на мис Удхоуп, затова отмени поръчката и потегли право към дома на мистър и мисис Редмънд, за да стане нещастен колкото може по-скоро. Там завари само дамите — мисис Редмънд и мис Удхоуп.

Влюбените рядко са сред най-разумните хора на света, така че читателите ми едва ли ще се изненадат, като научат, че размислите на Стрейндж за мис Удхоуп съставят крайно неточен портрет на тази дама. Макар въображаемите му разговори с нея да дават представа за възгледите й, те дори не загатват за поведението и маниерите й. Тя нямаше навика да спори с хора, наскоро изгубили близък, настоявайки пред тях да строят училища и старопиталища, нито да се заяжда за всяка тяхна дума. Мис Удхоуп не беше толкова безсърдечна.

Тя посрещна Джонатан Стрейндж по начин, доста различен от този на опърничавата дама от въображението му. Вместо да поиска той тутакси да поправи всички злини, сторени от баща му, мис Удхоуп се отнесе с особена нежност към него и видимо се зарадва да го види.

Тя беше около двадесет и две годишна. В покой лицето й притежаваше само умерена миловидност. Нито в него, нито във фигурата й имаше нещо забележително, но оживено от разговор или смях, това лице напълно се преобразяваше. Мис Удхоуп беше енергична, остроумна и имаше слабост към шегите. Винаги с готовност се усмихваше, а тъй като усмивката е украшението, което най-много приляга на една млада дама, се случваше понякога да засенчи жени, признати красавици, в поне три графства.

Приятелката й мисис Редмънд бе мила кротка дама на четиридесет и пет. Тя не беше богата, не бе пътувала много, нито бе особено умна. При други обстоятелства мисис Редмънд много би се колебала какво да си каже със светски джентълмен като Джонатан Стрейндж, но за щастие баща му тъкмо беше починал и това им даваше тема за разговор.

— Смея да предположа, че сега сте твърде зает, мистър Стрейндж — каза тя. — Помня, че когато моят баща почина, имаше куп неща за вършене. В завещанието си беше оставил много заръки към наследниците. У дома имаше кани от китайски порцелан, които стояха на полицата в кухнята. Баща ми искаше да раздам по една на всеки от старите ни прислужници. Но описанията на тези кани в завещанието му бяха много объркани и никой не можеше да разбере коя кана на кого е завещал. Слугите се скараха — всички искаха жълтата кана с розичките. О, мислех, че никога няма да се оправя с това. Баща ви много заръки ли остави, мистър Стрейндж?

— Не, мадам. Нито една. Той мразеше всички.

— Ах, колко жалко, нали? И какво ще правите сега?

— Какво ще правя ли? — попита Стрейндж. — Мис Удхоуп казва, че горкият ви баща е купувал и продавал разни неща.

И вие ли ще правите същото?

— Не, мадам. Ако стане така, както искам — в което силно се надявам, — веднага ще приключа с търговията на баща ми.

— О! Тогава може би ще се занимавате със земеделие? Мис Удхоуп казва, че земите ви са големи.

— Така е, мадам. Но аз опитах да се занимавам със земеделие и открих, че това не е за мен.

— А! — мъдро отбеляза мисис Редмънд.

Последва мълчание. Часовникът на семейство Редмънд тиктакаше, въглените припукваха в камината. Мисис Редмънд започна да се занимава с някакви копринени конци в скута си и ги оплете в зловещ възел. После черната й котка погрешно изтълкува заниманието й като покана за игра, скочи на дивана и задърпа конците. Арабела се засмя, взе котката и започна да си играе с нея. Това беше точно една от онези кротки домашни сцени, които особено допадаха на Джонатан Стрейндж (макар че присъствието на мисис Редмънд му се струваше излишно, а за това на котката се колебаеше), и му допадаха най-вече защото в собствения си дом от дете не беше виждал друго освен студенина и злоба. Въпросът бе как да убеди Арабела, че и тя иска същото. Изведнъж усети прилив на вдъхновение и се обърна към мисис Редмънд:

— Накратко, мадам, не мисля, че ще имам време за земеделие. Ще изучавам магия.

— Магия! — възкликна Арабела и го погледна изненадана. Тя като че ли се канеше да го попита нещо, но точно в този така интересен момент стъпките на мистър Редмънд отекнаха в коридора. Той влезе, придружаван от помощника си Хенри Удхоуп — същия онзи Хенри Удхоуп, който беше брат на Арабела и приятел от детинство на Джонатан Стрейндж. Естествено, последваха поздрави и обяснения (Хенри Удхоуп не знаеше, че приятелят му ще идва) и за миг неочакваното изявление на Стрейндж беше забравено.

Господата идваха от събрание на енорията и след като всички седнаха, мистър Редмънд и Хенри съобщиха някои новини за църковните дела на мисис Редмънд и Арабела. После се поинтересуваха за пътуването на мистър Стрейндж, за състоянието на пътищата и за фермерите в Шропшир, Хиърфордшир и Глостършир (графствата, през които Стрейндж бе минал). В седем часа поднесоха чай. В последвалото мълчание, през което всички ядяха и пиеха, мисис Редмънд каза на съпруга си:

— Скъпи, мистър Стрейндж ще става магьосник — обяви тя, сякаш това бе най-естественото нещо на света, защото за нея беше точно така.

— Магьосник? — попита Хенри доста изненадан. — За какво ти е да ставаш магьосник?

Стрейндж не отговори веднага. Не искаше да разкрие истинската причина, която беше да впечатли Арабела с решимостта си да се занимава с нещо сериозно и научно, затова прибегна до единственото друго обяснение, което можа да измисли:

— Край един плет в Монк Гретън срещнах човек, който ми каза, че съм магьосник.

Мистър Редмънд се разсмя, оценявайки шегата.

— Превъзходно! — каза той.

— Наистина ли? — попита мисис Редмънд.

— Не разбирам — призна Хенри Удхоуп.

— Сигурно не ми вярвате — обърна се Стрейндж към Арабела.

— O, напротив, мистър Стрейндж! — отвърна тя усмихната. — Това е обичайният ви подход към нещата. Солидна основа за кариерата, която очаквам от вас.

Хенри каза:

— Но ако ще се посвещаваш на професия, макар че не виждам за какво ти е нужно това, след като вече получи наследството си, сигурно би могъл да избереш нещо по-добро от магия! Тя няма практическо приложение.

— О, мисля, че грешите! — обади се мистър Редмънд. — В Лондон има джентълмен, който побеждава французите, като им изпраща видения! Забравих как се казваше. Той има някаква теория… как я наричаше? Съвременна магия?

— Но с какво тази магия се отличава от някогашната? — попита мисис Редмънд. — И коя ще изберете вие, мистър Стрейндж?

— Да, кажете ни, мистър Стрейндж! — настоя Арабела с дяволита усмивка. — Коя ще изберете?

— Ще практикувам по малко и от двете, мис Удхоуп. По малко и от двете! Купих три заклинания от човека край плета — каза той на мисис Редмънд. — Искате ли да ги видите, мадам?

— О, да, разбира се!

— А вие, мис Удхоуп? — попита Стрейндж.

— За какво служат?

— Не знам. Още не съм ги прочел.

Джонатан Стрейндж извади от вътрешния си джоб трите заклинания на Винкулус и ги показа на любимата си.

— Много са мръсни — отбеляза Арабела.

— О, ние, магьосниците, не се гнусим от малко мръсотия. Впрочем смея да кажа, че са много стари. Древни и загадъчни заклинания като тези често…

— Отгоре е написана датата. 2 февруари 1808 година. Това е отпреди две седмици.

— Наистина ли? Не бях забелязал.

— „Две заклинания за прогонване на упорит човек от Лондон“ — прочете Арабела. — Не разбирам защо един магьосник ще иска хората да напускат Лондон.

— Не знам. В Лондон определено има твърде много хора, но ми изглежда трудна работа те да се пропъждат от града един по един.

— Но тези заклинания са отвратителни! Пълни са с духове и с ужасни неща! Карат човек да мисли, че ще срещне истинската си любов, а в действителност нищо такова не му се случва!

— Може ли да видя? — Стрейндж издърпа от ръцете на Арабела злобните заклинания, бързо ги прегледа и каза; — Честна дума, когато ги купих, не знаех нищо за съдържанието им, абсолютно нищо! Истината е, че човекът, който ми ги продаде, е скитник и мошеник. С моите пари успя да се измъкне от приют за бедни.

— Е, радвам се за него. Но заклинанията са наистина ужасни и аз се надявам да не ги използвате.

— А последното? „Заклинание за узнаване плановете на врага“. Мисля, че срещу това няма да възразите? Позволете ми да го изпробвам.

— Но дали ще подейства? Вие нямате врагове, нали?

— И да имам, не знам за тях. Така че няма да навредя на никого, ако опитам. В указанията се споменаваше за огледало и мъртви цветя[3], затова Стрейндж и Хенри свалиха едно огледало от стената и го сложиха на масата. Цветята бяха по-трудни за намиране: беше февруари и единствените цветя, с които мисис Редмънд разполагаше, бяха малко изсушена лавандула, рози и мащерка.

— Тези ще свършат ли работа? — попита тя.

Стрейндж сви рамене.

— Кой знае? А сега… — той отново прегледа указанията. — Цветята трябва да се разпръснат наоколо, ето така. После трябва да очертая с пръст кръг върху огледалото. Разделям го на четири. Удрям три пъти по огледалото и казвам…

— Стрейндж — обади се Хенри Удхоуп, — откъде изнамери тези глупости?

— От човека край плета. Хенри, не ме слушаш.

— И как ти се стори, почтен човек ли беше?

— Почтен? Не, не бих казал. По-скоро ми се стори премръзнал. Да, „премръзнал“ е подходяща дума за него, а също и „гладен“.

— И колко плати за тези заклинания?

— Хенри! — възкликна Арабела. — Не чу ли как мистър Стрейндж току-що обясни, че ги е купил с благотворителни цели?

Стрейндж разсеяно чертаеше кръгове по повърхността на огледалото и ги разделяше на четвъртини. Арабела, която седеше до него, внезапно подскочи от изненада. Стрейндж погледна надолу.

— Всемогъщи Боже! — изкрещя той.

В огледалото се виждаше стая, но не гостната на семейство Редмънд. Беше по-малка стая, обзаведена добре, без излишна екстравагантност. Таванът, който бе доста висок, създаваше впечатлението, че тази стая се намира в голяма и може би богата къща. Имаше лавици, пълни с книги, други книги лежаха по масите. В камината гореше хубав огън, на бюрото имаше запалени свещи. Там седеше човек, погълнат от работа. Беше към петдесетгодишен, облечен съвсем просто, в сиво сако, тих, незабележим човек със старомодна перука на главата. На бюрото му лежаха разгърнати книги и той ту се зачиташе в една, ту записваше нещо в друга.

— Мисис Редмънд! Хенри! — извика Арабела. — Бързо елате! Вижте какво направи мистър Стрейндж!

— Но кой, за Бога, е този човек? — попита Стрейндж озадачен.

Той вдигна огледалото и надникна под него явно с мисълта, че там ще открие дребничък джентълмен в сиво сако, готов да отговори на въпросите му. Когато отново постави огледалото на масата, другата стая и човекът в нея все още бяха там. Присъстващите не чуваха и звук от загадъчната стая, но пламъците танцуваха в камината, а очилата на носа на мъжа проблясваха на светлината и той обръщаше глава ту към една книга, ту към друга.

— Защо този човек е ваш враг? — попита Арабела.

— Нямам и най-малка представа.

— Може би му дължите пари? — предположи мистър Редмънд.

— Не мисля.

— Може да е банкер. Мястото прилича малко на кабинет в банка — каза Арабела.

Стрейндж избухна в смях.

— Е, Хенри, престани да се мръщиш. Ако наистина съм магьосник, то аз съм много различен от останалите. Другите магьосници призовават духове на феи и на отдавна умрели крале. Аз току-що призовах духа на банкер.

[1] Изглежда, Стрейндж не е изоставил толкова бързо идеята за поетична кариера. В „Животът на Джонатан Стрейндж“, изд. Джон Мъри, Лондон, 1820, Джон Сегундус разказва как след като не е успял да намери поет, когото да покровителства, Стрейндж е решил сам да пише стихове. Първия ден нещата тръгнали много добре: той прекарал времето от закуска до вечеря по халат, седнал на писалището в спалнята си, бързо изписвайки няколко дузини листа. Всичко, което написал, се харесало както на самия него, така и на лакея му, който също бил човек на перото и с готовност го съветвал по заплетени въпроси като избора на метафори и реторични обръщения и който накрая се втурнал да събира листата, разхвърляни по пода, подредил ги и тичешком слязъл по стълбите, за да прочете най-вълнуващите места на приятеля си помощник-градинаря. Бързината, с която пишел Стрейндж, била наистина поразителна; лакеят му заявил, че когато допрял ръка до главата на господаря си, усетил, че гори от бушуващата в нея творческа енергия. На втория ден Стрейндж седнал да напише петдесетина страници и още в началото се сблъскал със затруднение, защото не можел да измисли рима на „любов безкрайна“. „Сила омайна“ не го задоволила, „нега трайна“ му се сторила пълна безсмислица, а „плът незнайна“ — направо вулгарна. Той се мъчил около час и след като не могъл да измисли нищо, излязъл да поязди, за да проветри мислите си и никога повече не се върнал към писането на поезия. ↑

[2] Село на пет-шест мили от дома на Стрейндж. ↑

[3] Мистър Норел вероятно го е адаптирал от описание на едно ланкаширско заклинание в „Библиотека на смъртта“ на Питър Уотършип (1448). ↑

Част II
Джонатан Стрейндж

— Може ли магьосник да убие човек с магия? — попита лорд Уелингтън.

Стрейндж се намръщи. Въпросът като че ли не му се нравеше.

— Предполагам, че магьосник би могъл — призна той, — но джентълмен — никога.

23
КЪЩАТА НА СЕНКИТЕ

Юли 1809 година

ЕДИН ЛЕТЕН ДЕН през 1809 година двама пътници яздеха по прашен селски път в Уилтшиър. Небето беше дълбоко и искрящо синьо, а под него Англия се разстилаше като скица с плътни сенки и матови петна немилостива слънчева светлина. Край пътя се издигаше голям конски кестен и образуваше локва черна сянка и когато двамата конници нагазиха в нея, тя ги погълна и от тях останаха само гласовете.

— …И след колко време ще се решите да публикувате нещо? — попита единият. — Защото, знаете ли, трябва да го направите. Мислил съм по въпроса и смятам, че първо задължение на всеки съвременен магьосник е да публикува свои трудове. Учудвам се, че Норел не публикува нищо.

— Смея да предположа, че след време и той ще го направи — каза другият. — Колкото до моите публикации, кой би искал да прочете нещо написано от мен? Сега, когато всяка седмица Норел прави по едно ново чудо, не мисля, че трудът на магьосник теоретик би заинтересувал някого.

— О, прекалено скромен сте — отбеляза първият. — Не бива да оставяте всички възможности на Норел. Той не може да прави всичко.

— Може и го прави — отвърна вторият с въздишка.

Колко хубаво е да срещнеш стар приятел! Защото двамата пътници бяха мистър Хънифут и мистър Сегундус. Но защо ги заварваме яхнали коне — упражнение, което не подхожда на нито един от двамата и което никой от тях не прави често, мистър Хънифут — заради възрастта, а мистър Сегундус — заради бедността си? И то в такъв ден! Толкова горещ, че караше мистър Хънифут първо да се поти, после да се чеше и накрая да се обрива; ден, толкова ослепително слънчев, че несъмнено щеше да предизвика пристъп на главоболие у мистър Сегундус. И какво търсеха в Уилтшиър?

Случи се така, че в хода на търсенията, предизвикани от разказа на малката каменна фигура за момичето с бръшлян в косите, мистър Хънифут се натъкна на нещо и реши, че убиецът е мъж от Ейвбъри. Затова беше дошъл в Уилтшиър да прегледа някои стари документи в енорийската църква на Ейвбъри.

— Защото — обясни той на мистър Сегундус — ако разбера кой е мъжът, може би ще успея да открия кое е било момичето и каква тъмна сила го е подтикнала да я убие.

Мистър Сегундус тръгна с приятеля си, прегледа с него всички документи и му помогна да разчете старите текстове на латински. Но макар че обичаше стари документи (нямаше човек, който да ги обича повече) и силно вярваше в успеха на търсенията им, той тайно се съмняваше, че седем думи на латински, написани преди пет века, могат да обяснят един човешки живот. Но мистър Хънифут преливаше от оптимизъм. После на мистър Сегундус му хрумна, че след като така и така са в Уилтшиър, могат да се възползват от случая и да посетят Къщата на сенките, която се намираше в това графство и която и двамата не бяха виждали.

Повечето от нас са чували за Къщата на сенките в училище. Свързваме това място с магии и руини, но малцина от нас имат ясна представа за значението му. Истината е, че специалистите по история на магията все още спорят по този въпрос — и някои дори ще побързат да ви кажат, че Къщата на сенките няма никакво значение. Там не се е състояло нито едно важно събитие от историята на английската магия, нещо повече: от двамата магьосници, живели в къщата, единият е бил шарлатанин, а другият жена — все качества, които не създават добра репутация пред джентълмените магьосници и историци от последните години; и въпреки това в продължение на два века Къщата на сенките е известна като едно от най-магическите места в Англия.

Построена е през XVI век от Грегорий Авесалом, придворен магьосник на крал Хенри VIII и на кралиците Мария и Елизабет. Ако измерваме успеха на един магьосник по това колко и какви магии прави, то Авесалом изобщо не би могъл да се нарече магьосник, защото магиите му рядко са имали ефект. Ако обаче вземем предвид парите, спечелени от магьосника, и приемем това за основен признак, тогава Авесалом със сигурност се нарежда сред най-великите английски магьосници, живели някога, защото се е родил в бедност и е умрял приказно богат.

Едно от най-дръзките му постижения било това, че убедил датския крал да плати шепа диаманти за магия, която, както Авесалом твърдял, щяла да превърне плътта на шведския крал във вода. Естествено, магията не направила нищо подобно, но с парите, които получил от половината диаманти, Авесалом построил Къщата на сенките. Обзавел я с турски килими, венециански огледала и много други красиви неща и когато всичко било готово, станало нещо необичайно — а може би не. Някои учени вярват — а други не, — че магиите, които Авесалом твърдял, че прави за клиентите си, започнали да се случват в къщата от само себе си.

Една лунна нощ през 1610 година две слугини видели от прозорец на втория етаж двадесет-тридесет красиви дами и джентълмени да танцуват в кръг на поляната. През февруари 1666 година ирландец на име Валънтайн Грейтрейкс провел разговор на иврит с пророците Мойсей и Арон в малка алея край гладачницата. През 1667 година мисис Пенелъпи Челмортън, гостенка в къщата, се погледнала в едно огледало и видяла, че оттам наднича три-четири годишно момиченце. Пред очите на мисис Челмортън детето започнало да расте, докато заприличало на нея. Отражението продължило да старее и накрая се превърнало в съсухрено мъртво тяло. Тези и стотици други подобни легенди са изградили мрачната репутация на Къщата на сенките.

Авесалом имал едно дете — дъщеря на име Мария. Тя се родила в Къщата на сенките и прекарала там целия си живот, без да я напуска за повече от ден-два. В младежките й години къщата се посещавала от крале, посланици, учени, войници и поети. Дори след смъртта на баща й продължавали да идват хора, любопитни да видят края на английската магия, последния й цъфтеж в навечерието на дългата зима. По-късно, когато посетителите намалели, къщата западнала и започнала да се руши, а градината обрасла с бурени. Но Мария Авесалом отказвала да ремонтира бащината си къща. Дори парчетата от счупените чинии оставали разпилени по пода[1].

Към петдесетата година на Мария Авесалом бръшлянът вече бил толкова жилав и избуял, че влизал през всички прозорци и правел подовете хлъзгави и опасни. Птиците пеели както отвън, така и вътре в къщата. Към стотната година и къщата, и обитателката й били еднакви развалини — макар че и двете били далеч от умиране. Мария живяла още четиридесет и девет години и една лятна сутрин издъхнала в леглото си, потънало в сенки от листата на големия ясен пред прозореца и обляно в светлината на изгряващото слънце.

Докато мистър Хънифут и мистър Сегундус бързаха към Къщата на сенките в горещия следобед, те се тревожеха, че мистър Норел може да научи за пътешествието им (защото благодарение на адмиралите и министрите, които му изпращаха почтителни писма и го посещаваха в дома му, славата на мистър Норел растеше с всеки изминал час). Приятелите се бояха да не би магьосникът да си помисли, че мистър Хънифут е нарушил условията на договора. Затова те се погрижиха колкото може по-малко хора да знаят за пътуването им, потеглиха рано сутринта, без да предупредят когото и да било, отидоха пеша до една ферма, където наеха коне, и поеха по заобиколен път към Къщата на сенките.

В края на прашния бял път се издигаше висока порта. Мистър Сегундус слезе от коня, за да я отвори. Портата беше направена от хубаво кастилско ковано желязо, но от ръждата желязото бе придобило наситен тъмночервен цвят, а първоначалните орнаменти се бяха полуразпаднали и изкривили. Ръката на мистър Сегундус се покри с ръждиви следи, като че ли милион изсъхнали и стрити на прах рози бяха оформени в призрачно подобие на порта. Кованото желязо беше украсено с малки барелефни изображения на злобни, присмехулни лица, алени като тлеещи въглени и разпадащи се от ръжда, сякаш онази част от Ада, която сега обитаваха тези езичници, се надзираваше от разсеян демон, оставил пещта си да се нагорещи до червено.

Зад портата се простираха хиляди бледи рози, високи, окъпани в слънце брястове, ясени и кестени, които сякаш кимаха в чистото синьо небе. Имаше четири високи фронтона, множество дълги сиви комини и прозорци с каменни решетки. Но Къщата на сенките беше рухнала преди повече от век и градежът й се състоеше поравно от клони бъз и шипка и от сребрист варовик, от ухаещ на слънце бриз, желязо и дърво.

— Сякаш сме в Другите земи — каза мистър Сегундус и в ентусиазма си притисна лице към портата, от което по него останаха следи като от стрити на прах рози[2]. Той отвори портата и въведе коня си в имението. Мистър Хънифут го последва. Двамата завързаха конете си край каменен фонтан и тръгнаха из градината.

Земята около Къщата на сенките може би не заслужаваше наименованието „градина“. От сто години никой не я бе поддържал. Но не можеше да се нарече и гора. Нито пущинак. В английския език няма дума, подходяща да опише състоянието на градината на магьосник двеста години след смъртта му. Тя беше по-обрасла и по-неподредена от всяка градина, която мистър Сегундус и мистър Хънифут бяха виждали досега.

Мистър Хънифут се радваше на всичко, което виждаше. Той ахна при вида на голямата алея с брястове, където дърветата тънеха в море от яркорозови цветове напръстник. Бурно се възхити на дърворезба, изобразяваща лисица, понесла в уста малкото си. Весело изрази възторга си от магическата атмосфера на това място и заяви, че дори мистър Норел би могъл да научи нещичко от идването си тук.

Но в действителност мистър Хънифут не беше много чувствителен към атмосфери, докато мистър Сегувдус, от друга страна, се чувстваше неловко. Струваше му се, че градината на Авесалом му оказва странно въздействие. Докато с мистър Хънифут се разхождаха из нея, няколко пъти му идваше да заговори някого, когото уж познава отдавна. Или да попадне на място което сякаш бе виждал и преди. Но всеки път, точно когато беше на път да си спомни какво е искал да каже, мистър Сегувдус откриваше, че е взел за човек сянка, паднала върху някой розов храст. Главата на стария познат се оказваше клонка, обрасла с бледи рози, ръката му — друга клонка. Мястото което му се струваше познато, пейзажи, напомнящи детските му години, бяха случайно преплетени храсти с жълти цветове, полюшващи се клони бъз и озарена от слънце стена. Впрочем мистър Сегундус не можеше да се сети кой е старият познат или кое е мястото. Това го разтревожи до такава степен, че след половин час той предложи на мистър Хънифут да поседнат за малко.

— Скъпи ми приятелю! — възкликна мистър Хънифут. — Какво има? Болен ли сте? Много сте блед и ръцете ви треперят. Защо не казахте по-рано?

Мистър Сегундус прокара ръка по челото си и малко колебливо каза, че според него тук действа някаква магия. Определено има чувството, че е така.

— Магия? — попита мистър Хънифут. — Но каква магия би могло да има тук? — той нервно се огледа, сякаш очакваше всеки момент иззад някое дърво да изскочи мистър Норел. — Смея да предположа, че днешната жега ви е замаяла. На мен самия ми е доста горещо. Ама какви глупаци сме ние с вас да се подлагаме на това! Ето го лекът! Ето я прохладата! Сянката на високи дървета като тези край приятно ромолящ ручей като онзи там е най-доброто възстановително средство. Елате, мистър Сегундус, да поседнем!

Те седнаха на тревистия бряг на мътен поток. Топлият приятен въздух и уханието на рози успокоиха и утешиха мистър Сегундус. Очите му се затвориха. Отвориха се. Пак се затвориха. Отвориха се — бавно и тежко…

Той почти веднага започна да сънува.

На тъмно място пред него се издигаше висока врата. Тя беше изваяна от сребристосив камък, който леко блестеше сякаш на лунна светлина. Рамката й от двете страни бе оформена по подобие на двама мъже (или може би само на един, защото двамата изглеждаха еднакви). Мъжът като че ли се подаваше от стената и Джон Сегундус веднага разпозна в него магьосник. Лицето му не се виждаше ясно, но достатъчно, за да личи, че е младо и хубаво. На главата си мъжът носеше шапка с остър връх и гарванови криле от двете страни.

Джон Сегундус мина през вратата и в първия момент видя само черно небе, звезди и вятър. После забеляза, че всъщност това е стая, но разрушена. Въпреки това по стените, или каквото бе останало от тях, висяха картини, гоблени и огледала. Фигурите на гоблените се движеха и разговаряха помежду си, а част от огледалата не показваха вярно отражение на стаята: някои като че ли отразяваха съвсем други места.

В далечния край на помещението на колеблива смесица от лунна светлина и пламъци от свещи на масата седеше жена. Тя носеше облекло със старинна кройка, ушито от много повече плат, отколкото Джон Сегундус би сметнал за необходимо или дори възможно, състоящо се от една-единствена дреха. Цветът бе странно, древно, наситено синьо, а по дрехата подобно на звезди блестяха редки диаманти. Докато Джон Сегундус вървеше към нея, жената вдигна очи — странно коси очи, по-раздалечени, отколкото е прието да се смята за красиво, и на голямата й уста се появи усмивка, чието значение той не можа да разгадае. Трепкащата светлина от свещите загатваше за червен цвят на косата, също толкова наситен, колкото и синьото на роклята.

Изведнъж в съня на Джон Сегундус се появи още едно лице — джентълмен, облечен в модни дрехи. Той като че ли ни най-малко не се изненада при вида на изискано (макар и доста старомодно) облечената дама, но силно се учуди от присъствието на Джон Сегундус, протегна ръка, стисна го за рамото и го разтърси…

Мистър Сегундус установи, че мистър Хънифут го е стиснал за рамото и леко го разтърсва.

— Моля да ме извините! Но понеже крещяхте насън, реших, че може би ще искате да ви събудя.

Мистър Сегундус погледна зашеметен приятеля си.

— Сънувах сън. Много странен сън! И той разказа съня си на мистър Хънифут.

— Какво невероятно магическо място! — възкликна последният с одобрение. — Сънят ви, пълен с толкова причудливи символи и предзнаменования, е поредното доказателство за това!

— Но какво означава? — попита мистър Сегундус.

— О! — възкликна мистър Хънифут и се замисли. — Казвате, че дамата е била облечена в синьо? Синьото означава… чакайте да помисля… Безсмъртие, непорочност и вярност, символизира Юпитер и може да бъде свързано с калаен предмет. Уф! Какво ни говори това?

— Нищо, струва ми се — каза мистър Сегундус и въздъхна. — Да продължим разходката.

Мистър Хънифут, който нямаше търпение да види още неща, с готовност се съгласи и предложи да разгледат вътрешността на Къщата на сенките.

На безмилостната слънчева светлина къщата извисяваше мъгляв синьозелен силует в небето. На влизане в Голямата зала мистър Сегундус изкрещя.

— Какво? Какво има пък сега? — попита мистър Хънифут стреснат.

От двете страни на вратата се издигаха каменни статуи на Краля Гарван.

— Видях тези статуи в съня си — каза мистър Сегундус.

Щом влязоха в Голямата зала, той се заозърта. От огледалата и картините, които беше видял насън, отдавна не бе останало нищо. Полуразрушените стени бяха обрасли с люляк и бъз. Кестени и ясени образуваха сребристозелен таван, през който се подаваха късчета синьо небе. Тънки златисти треви и свиларка покриваха с дантелени плетеници зеещите каменни прозорци.

В далечния край на стаята се виждаха смътните очертания на две фигури, облени в слънчева светлина. По пода се въргаляха странни предмети, които приличаха на магически принадлежности: изписани листа хартия, съдържащи части от заклинания, сребърен леген, пълен с вода и полуизгоряла свещ върху древен месингов свещник.

Мистър Хънифут поздрави двете призрачни фигури и едната му отвърна със строго официален тон, а другата се провикна:

— Хенри, това е той! Това е човекът! Същият, когото ти описах! Виждаш ли? Дребен човек с толкова черни коси и очи, че прилича на италианец, макар че косите му са започнали да побеляват. Но изражението на лицето му е така кротко и срамежливо, че несъмнено е англичанин! Опърпано палто, цялото прашно и в кръпки, разнищено на китките — той се е опитал да го прикрие, като подреже конците. О, Хенри, несъмнено това е човекът! Хей, сър! — внезапно извика силуетът на мистър Сегундус. — Представете се!

Горкият мистър Сегундус така се стъписа, като чу това подробно описание на външността и палтото си от напълно непознат човек, а и самото описание бе толкова унищожително! Крайно неучтиво. Докато се опитваше да събере мислите си, непознатият пристъпи в сянката на един ясен, който закриваше дупка в северната стена на залата, и за пръв път в реалния си живот мистър Сегундус видя Джонатан Стрейндж.

Мистър Сегундус заговори някак колебливо (защото си даваше сметка колко странно ще прозвучат думите му):

— Виждал съм ви, сър — насън, струва ми се. Това само ядоса Стрейндж още повече.

— Сънят беше мой, сър! Аз съзнателно го предизвиках. Мога да представя доказателства и свидетели, че сънят е мой. Мистър Удхоуп — той посочи човека до себе си — ме видя да го сънувам. Мистър Удхоуп е свещеник, пастор на енория в Глостършир — не вярвам някой да се усъмни в думите му! Аз съм по-скоро на мнение, че в Англия сънищата на един джентълмен са негова лична работа. Надявам се да има закон за това, а ако няма, мисля, че Парламентът непременно трябва тутакси да приеме такъв! Не е редно външен човек да се самопоканва в чужди сънища.

Стрейндж млъкна, за да си поеме дъх.

— Сър! — възкликна мистър Хънифут разгорещен. — Ще ви помоля да се обръщате към този джентълмен с по-голямо уважение. Вие нямате щастието да го познавате така, както го познавам аз, но ако имахте тази чест, щяхте да знаете, че едва ли има нещо по-чуждо на природата му от това да обижда околните.

Стрейндж нададе възглас на раздразнение.

— Със сигурност е много необичайно хора да влизат в чужди сънища — каза Хенри Удхоуп. — Може би всъщност това не е същият сън?

— О, боя се, че е съвсем същият — отвърна мистър Сегундус с въздишка. — Още когато влязох в градината, ми се стори, че в нея има множество невидими врати и че аз минавам последователно през тях, а после заспах и сънувах сън, в който присъстваше този джентълмен. Много се обърках. Знаех, че не аз съм оставил тези врати открехнати и че не аз съм ги отворил, но не ме беше грижа. Исках само да видя какво има зад тях.

Хенри Удхоуп гледаше мистър Сегундус така, сякаш не му е станало съвсем ясно.

— Но аз все пак мисля, че не може да е бил същият сън, разбирате ли? — обясни той на мистър Сегундус като на глупаво дете. — Какво точно сънувахте?

— Дама в синя рокля — отвърна мистър Сегундус. — Предположих, че това е мис Авесалом.

— Ами разбира се, че беше мис Авесалом! — възкликна Стрейндж с крайна досада, сякаш не можеше да понесе, че събеседникът му споменава нещо толкова очевидно. — Но за съжаление дамата имаше среща с един джентълмен и естествено се смути, като завари двама, затова побърза да изчезне — Стрейндж поклати глава. — В Англия има най-много петима души с претенции да се занимават с магия, но един от тях трябваше непременно да дойде тук и да осуети срещата ми с дъщерята на Авесалом. Не мога да повярвам. Аз съм най-злополучният човек в Англия. Бог ми е свидетел, толкова се трудих, за да предизвикам този сън! Трябваха ми три седмици денонощен труд, за да подготвя заклинанията за призоваване, а колкото до…

— Но това е забележително! — прекъсна го мистър Хънифут. — Това е прекрасно! Как! Дори мистър Норел не би дръзнал да опита подобно нещо!

— О! — възкликна Стрейндж на думите на мистър Хънифут. — Не е толкова сложно, колкото ви се струва. Първо трябва да отправите покана към дамата — всяко заклинание за призоваване може да свърши работа. Аз използвах Ормскърк[3].

Разбира се, трудното беше да го нагодя така, че мис Авесалом и аз да влезем в съня ми по едно и също време — Ормскърк е толкова абстрактно заклинание, че човекът, когото призоваваме, може да попадне кажи-речи на всяко място по всяко време и да сметне, че е изпълнил задължението си — а това, признавам, не беше лесна задача. И все пак трябва да призная, че не съм недоволен от резултата. След това трябваше да отправя заклинание към себе си, за да заспя магически сън. Разбира се, бях чувал за подобни заклинания, но, честно казано, никога не бях виждал как се прави и затова ми се наложи да измисля свое — то, смея да кажа, е доста слабо, но какво можех да сторя?

— Всемогъщи Боже! — възкликна мистър Хънифут. — Нима искате да кажете, че на практика цялата тази магия е ваше собствено изобретение?

— Е, ами… — започна Стрейндж. — Колкото до това… разполагах с Ормскърк и построих всичко въз основа на него.

— О! Но дали Хедър-Грей не би било по-добра основа от Ормскърк? — попита мистър Сегундус[4]. — Простете, аз не съм практикуващ магьосник, но Хедър-Грей винаги ми се е струвал по-благонадежден от Ормскърк.

— Наистина ли? — попита Стрейндж. — Разбира се, чувал съм за Хедър-Грей. Наскоро започнах да си кореспондирам с един джентълмен от Линкълншир, който твърди, че притежава екземпляр от „Анатомия на Минотавъра“ на Хедър-Грей. Значи си струва да се прочете, така ли?

Мистър Хънифут заяви, че Хедър-Грей не е кой знае какво и че книгата му е най-помпозната безсмислица, която може да съществува, мистър Сегундус възрази, което заинтригува Стрейндж още повече и той почти забрави, че би трябвало да е ядосан на мистър Сегундус.

Та кой би могъл да се ядосва дълго на мистър Сегундус? Смея да твърдя, че на този свят има хора, способни да изпитват неприязън към добротата и дружелюбието и да се дразнят от любезността, но с радост ще кажа, че Джонатан Стрейндж не беше сред тях. Мистър Сегундус се извини, че е развалил магията му, и Стрейндж с усмивка и поклон каза, че мистър Сегундус не бива да се тревожи повече за това.

— Сър, няма защо да питам — каза Стрейндж на мистър Сегундус — дали сте магьосник. Лекотата, с която влизате в сънищата на други хора, е свидетелство за силата ви. Но и вие сте магьосник, нали, сър? — обърна се той към мистър Хънифут.

Горкият мистър Хънифут! Такъв директен въпрос, насочен към такова болно място! В душата си той все още бе магьосник и не му беше приятно да си спомня за тази своя загуба. Отговори, че съвсем доскоро се е занимавал с магия, но са го принудили да се откаже от заниманията си. Направил го е изцяло против волята си. Изучаването на магията, на добрата английска магия, според него е най-благородното занимание на света.

Стрейндж го погледна с известно учудване.

— Но аз не ви разбирам. Как може някой да ви накара да се откажете от заниманията си против вашата воля?

Мистър Сегундус и мистър Хънифут разказаха как са били членове на Ученото общество на магьосниците от Йорк и как обществото е било унищожено от мистър Норел.

Мистър Хънифут попита Стрейндж какво е мнението му за мистър Норел.

— О! — възкликна Стрейндж усмихнат. — Мистър Норел е светецът покровител на английските книгопродавци.

— Извинете, сър? — попита мистър Хънифут.

— О, името на мистър Норел се споменава навсякъде, където се продават книги, от Нюкасъл до Пензънс — обясни Стрейндж. — Книжарят ви се усмихва, покланя се и казва: „А, сър, закъснели сте! Имах много книги по магия и история, но всичките ги продадох на един много учен джентълмен от Йоркшир.“ Това винаги се оказва Норел. Ако желаете, можете да купите онова, което Норел е оставил. Обикновено откривам, че книгите, оставени от Норел, са идеални за подпалки.

Естествено, мистър Сегундус и мистър Хънифут изгаряха от желание да опознаят Джонатан Стрейндж, а той като че ли не по-малко желаеше да разговаря с тях. Затова след като всяка от страните зададе и отговори на обичайните въпроси („Къде сте отседнали?“ „О, в «Джордж» в Ейвбъри.“ „Прекрасно, ние също.“), бързо бе решено четиримата джентълмени да препуснат обратно към Ейвбъри и да вечерят заедно.

След като излязоха от Къщата на сенките, те спряха на вратата с изображенията на Краля Гарван и се разговориха за това дали мистър Сегундус или мистър Хънифут са посещавали древната кралска столица Нюкасъл на север. Господата не бяха ходили там.

— Врати като тази там се срещат на всеки ъгъл — обясни Стрейндж. — Първата такава врата е изработена още когато кралят е живял в Англия. В този град накъдето и да се обърнеш, кралят те гледа от някоя тъмна прашна арка, сякаш ще изскочи насреща ти — той се усмихна иронично. — Но лицето му винаги остава скрито и той не проронва и дума.

В пет часа господата седнаха да вечерят в салона на странноприемница „Джордж“. Мистър Хънифут и мистър Сегундус намериха Стрейндж за много приятен и разговорлив събеседник. Хенри Удхоуп, от друга страна, се хранеше чинно и когато приключи с вечерята, се загледа през прозореца. Мистър Сегундус се притесни, че Удхоуп може да се чувства пренебрегнат, затова се обърна към него и похвали магията, която Стрейндж е направил в Къщата на сенките.

Хенри Удхоуп се изненада.

— Нямах представа, че това е повод за поздравления — отвърна той. — Стрейндж каза, че не е направил нищо особено.

— Но как, скъпи ми господине! — възкликна мистър Сегундус. — Кой знае кога за последно някой в Англия е правил подобно нещо!

— О, аз не разбирам нищичко от магия. Струва ми се, че това е просто мода — виждал съм статии за магически подвизи в лондонските вестници. Но един духовник няма време за подобни четива. Впрочем познавам Стрейндж от дете, той има много непостоянен характер. Учудвам се, че увлечението му по магията трае вече толкова дълго. Смея да предположа, че той скоро ще се отегчи от това, както от всичко останало досега.

При тези думи Хенри Удхоуп стана от масата и каза, че смята да се поразходи из селото. Пожела приятна вечер на мистър Хънифут и мистър Сегундус и ги остави.

— Горкият Хенри — каза Стрейндж, след като мистър Удхоуп си тръгна. — Предполагам, че ужасно сме му досадили.

— Много мило от страна на приятеля ви, че ви придружава в това пътуване, след като самият той не се интересува от целта му — отбеляза мистър Хънифут.

— О, несъмнено! — отвърна Стрейндж. — Но все пак, знаете ли, той беше принуден да дойде с мен, защото у дома му е много скучно. Хенри ми гостува за няколко седмици, но домът ми се намира в много отдалечен район, а аз съм доста погълнат от заниманията си.

Мистър Сегундус и мистър Хънифут попитаха Стрейндж откога се занимава с магия.

— От миналата пролет.

— Но вие сте постигнали толкова много! — възкликна мистър Хънифут. — И то за по-малко от две години! Скъпи мистър Стрейндж, това е забележително!

— О, мислите ли? На мен ми се струва, че не съм направил почти нищо. Но и не знаех към кого да се обърна за съвет. Вие сте първите събратя магьосници, които срещам, и най-чистосърдечно ви предупреждавам, че възнамерявам да ви задавам въпроси до сутринта.

— Ще се радваме да ви помогнем с каквото можем — отговори мистър Сегундус, — но аз не вярвам да ви бъдем кой знае колко полезни. Ние винаги сме се занимавали само с теория на магията.

— Прекалено сте скромен — заяви Стрейндж. — Помислете например колко повече неща сте прочели в сравнение с мен.

И така мистър Сегундус започна да изброява автори, които Стрейндж не беше чувал, а Стрейндж малко разхвърляно си записваше имена и заглавия, като използваше ту малък бележник, ту гърба на сметката, а веднъж дори дланта си. После започна да разпитва мистър Сегундус за книгите.

Горкият мистър Хънифут! Толкова му се искаше да вземе участие в този интересен разговор! Всъщност той дори го правеше, заблуждавайки по-скоро себе си с малки хитрини.

— Кажете му да прочете „Езикът на птиците“ на Томас Ланчестър — намесваше се мистър Хънифут, обръщайки се към мистър Сегундус вместо към Стрейндж. — О, знам, че имате особено мнение за нея, но мисля, че от Ланчестър има какво да се научи.

На това мистър Стрейндж отвърна, че доколкото му е известно, преди не повече от пет години в Англия е имало четири екземпляра от „Езика на птиците“: един в книжарница в Глостър, втори в частна библиотека на джентълмен магьосник от Кендъл, трети е бил собственост на ковач край Пензънс, получил я като частично плащане за поправка на желязна порта, а четвърта е служела за запушване на дупка в прозореца на мъжкото училище до катедралата в Дърам.

— Но къде са те сега? — възкликна мистър Хънифут. — Защо не сте купили една от тях?

— Всеки път, щом отидех на някое от тези места, научавах, че Норел е бил там преди мен. Изкупил ги е всичките — каза мистър Стрейндж. — Никога не съм виждал този човек, но той ме дебне на всяка крачка. Затова прибегнах до плана да извикам някой мъртъв магьосник и да му задам въпросите си. Предположих, че една дама ще бъде по-снизходителна към молбата ми и избрах мис Авесалом[5].

Мистър Сегундус поклати глава.

— Това средство за придобиване на знания ми се вижда повече драматично, отколкото практично. Не можахте ли да измислите по-лесен начин? В края на краищата в Златния век на английската магия книгите са били далеч по-голяма рядкост, отколкото сега, но пак е имало хора, които са ставали магьосници.

— Аз изучих историята и биографиите на Ауреатите, за да разбера как са започнали — каза Стрейндж, — но изглежда, в онези времена е било прието щом някой открие, че притежава способности да прави магии, незабавно да потегли към дома на друг, по-възрастен и по-опитен магьосник, за да му предложи да стане негов чирак[6].

— Тогава трябва да се обърнете за помощ към мистър Норел! — възкликна мистър Хънифут. — Наистина трябва. О, да, знам какво мислите — каза той, като видя, че мистър Сегундус се готви да възрази, — Норел е малко затворен, но какво от това? Сигурен съм, че мистър Стрейндж ще съумее да преодолее неговата необщителност. Защото въпреки недостатъците на характера си мистър Норел не е глупав и ще оцени големите предимства от това да има такъв помощник!

Мистър Сегундус имаше много възражения срещу този план, най-вече силната неприязън на мистър Норел към другите магьосници, но с целия ентусиазъм на енергичната си натура мистър Хънифут горещо отстояваше идеята си и не предвиждаше никакви пречки пред осъществяването й.

— О, съгласен съм — каза той, — че Норел никога не се е отнасял благосклонно към нас, магьосниците теоретици. Но смея да предположа, че ще се отнася другояче към магьосник със способности, равни на неговите.

Самият Стрейндж като че ли нямаше нищо против идеята, той изпитваше искрено любопитство към мистър Норел. Всъщност мистър Сегундус заподозря, че Стрейндж вече е взел решение как да постъпи, затова постепенно остави на събеседниците си да разсеят съмненията и възраженията му.

— Това е велик ден за Великобритания, сър! — провикна се мистър Хънифут. — Вижте колко много постигна един магьосник. Помислете само какво биха направили двама! Стрейндж и Норел! О, това звучи добре!

Мистър Хънифут няколко пъти повтори „Стрейндж и Норел“ с такъв приповдигнат тон, че Стрейндж много се смя.

Но подобно на повечето добродушни хора, мистър Сегундус лесно променяше мнението си. Като гледаше мистър Стрейндж — висок, усмихнат и самоуверен, — той не се съмняваше, че геният на младия магьосник ще получи признанието, което заслужава, независимо дали мистър Норел ще му помогне или ще му попречи; но на следващата сутрин, когато Стрейндж и Хенри Удхоуп си тръгнаха, мислите му се върнаха към всички онези магьосници, които мистър Норел умишлено бе съсипал, и мистър Сегундус започна да се пита дали двамата с мистър Хънифут не са подвели младия Стрейндж.

— Не мога да се отърся от мисълта — каза той, — че щяхме да направим далеч по-добре, ако бяхме предупредили мистър Стрейндж да избягва мистър Норел. Вместо да го окуражаваме да търси помощта му, трябваше да го посъветваме да се скрие от него!

Но мистър Хънифут изобщо не проумяваше.

— На никой джентълмен не подобава да се крие — отговори той — и ако мистър Норел поиска да навреди на мистър Стрейндж, което аз не мога да допусна, уверен съм, че мистър Стрейндж пръв ще го разбере.

[1] Някои учени (сред които и Джонатан Стрейндж) твърдят, че Мария Авесалом много добре е знаела какво върши, като е оставила къщата да рухне. Според тях тя е постъпила съгласно широко разпространеното вярване, че всички рухнали сгради принадлежат на Краля Гарван. Това би обяснило факта, че магията в Къщата на сенките се е засилила след рухването й. „Всички дела на човека, всички негови градове, империи, паметници един ден ще се превърнат в прах. Дори къщите на скъпите ми читатели неизбежно — дори само за един-единствен ден или час — ще рухнат и ще станат къщи от камъни, зазидани с лунна светлина, прозорци, пробити от звезди, и подове, постлани с прашен вятър. Казват, че в този ден, в този час домовете ни стават обител на Краля Гарван. И докато оплакваме края на английската магия и казваме, че тя отдавна ни е напуснала, и се питаме едни други как е възможно да сме изгубили нещо толкова ценно, нека все пак не забравяме, че тя ни очаква на края на Англия и един ден вече няма да можем да избягаме от Краля Гарван, така че и в наше време можем да го призовем.“ „История и практика на английската магия“ от Джонатан Стрейндж, изд. Джон Мъри, Лондон, 1816. ↑

[2] Когато говорят за Другите земи, хората обикновено имат предвид Феерия или друго подобно отвлечено понятие. В разговор на общи теми тези определения вършат работа, но един магьосник трябва да се научи да се изразява по-точно. Широко известно е, че Кралят Гарван е управлявал три царства: първото е Северна Англия, което обхваща Къмбърланд, Нортъмбърланд, Дърам, Йоркшир, Ланкашир, Дербишир и част от Нотингамшир. Другите две се наричат „Другите земи на Краля“. Едното е част от Феерия, а за другото е прието да се смята, че се намира в далечния край на Ада и понякога се нарича „Горчивите земи“. Враговете на Краля твърдят, че той го е взел под аренда от Луцифер. ↑

[3] Парис Ормскърк (1496–1587), учител от село Клеркънуел край Лондон, автор на няколко трактата по магия. Макар и не особено оригинален мислител, той е усърден труженик, който си поставя задачата да събере и отсее всички заклинания за призоваване, като се надява да намери поне едно действащо. Това му отнема дванадесет години, през които малката му къщичка в Клеркънуел се изпълва с хиляди листчета хартия, изписани със заклинания. Мисис Ормскърк не е никак доволна от това и впоследствие бедната жена става прототип на съпругата на магьосника в множество долнопробни комедии и второразредни романи — груба, свадлива и вечно недоволна жена. Заклинанието, което Ормскърк накрая намира, придобива голяма популярност и се използва широко както през неговия, така и през следващите два века; но преди Джонатан Стрейндж да внесе някои изменения и да го използва за призоваването на Мария Авесалом в общия си с мистър Сегундус сън, не ми е известен друг случай, в който някой да е постигнал какъвто и да било успех с него — може би поради причините, които Джонатан Стрейндж изтъква. ↑

[4] Тук здравият разум на мистър Сегундус като че ли го напуска за кратко. Чарлс Хедър-Грей (1712–1789) е друг магьосник историк, публикувал популярно заклинание за призоваване. То е също толкова лошо, колкото и Ормскърк; безсмислено е да се прави избор между тях. ↑

[5] В Средновековието призоваването на мъртвец е широко известен вид магия, като съществува схващането, че духът на мъртъв магьосник е най-лесен за призоваване и същевременно най-ценен събеседник. ↑

[6] Малцина са магьосниците, които не са учили при други практикуващи магьосници. Кралят Гарван не е първият британски магьосник. Преди него има други — в частност получовекът-полудемон Мерлин, живял през VII век, — но по времето, когато Кралят Гарван се появява в Англия, няма други магьосници. Малко се знае за ранните години на Краля Гарван, но е логично да се предположи, че се е учил на магия и кралски обноски в двора на някой крал на Феерия. Ранните магьосници в средновековна Англия изучават занаята си в двора на Краля Гарван и после на свой ред учат другите. Изключение прави магьосникът от Нотингамшир Томас Годблес (1105?-1182). За по-голямата част от живота му не се знае нищо. Със сигурност е прекарал известно време при Краля Гарван, но това като че ли е станало в по-зряла възраст, когато вече е бил магьосник. Той може да бъде пример за самоук магьосник, каквито, разбира се, са Гилбърт Норел и Джонатан Стрейндж. ↑

24
ДРУГ МАГЬОСНИК

Септември 1809 година

МИСТЪР ДРОЛАЙТ СЕ ЗАВЪРТЯ на стола си, усмихна се и каза:

— Сър, изглежда, че имате съперник.

Преди мистър Норел да измисли подходящ отговор, Ласелс попита как е името на този човек.

— Стрейндж — отвърна Дролайт.

— Не го познавам — каза Ласелс.

— О! — възкликна Дролайт. — Мисля, че го познавате. Джонатан Стрейндж от Шропшир. Доход две хиляди лири годишно.

— Нямам ни най-малка представа за кого говорите. О, почакайте! Не е ли младежът, който докато учил в колежа на Кеймбридж „Корпус Кристи“, подплашил котката на директора?

Дролайт отвърна, че е същият. Ласелс веднага си го припомни и двамата се разсмяха.

Междувременно мистър Норел седеше като вкаменен. Забележката на Дролайт му нанесе тежък удар. Той се чувстваше така, сякаш гостът му се е извърнал и го е цапардосал, сякаш някоя маса или стол са се стоварили върху него. Ударът почти го остави без дъх; мистър Норел не се съмняваше, че ще се разболее. Той не смееше и да си помисли кое е следващото, което ще каже Дролайт — може би нещо за невиждани сили, за чудеса, в сравнение с които магиите на мистър Норел изглеждат направо жалки. И то след като бе положил толкова усилия, за да премахне съперниците си! Той се чувстваше като човек, който крачи нощем из къщата си, заключва врати и залоства прозорци, но продължава да чува отчетливи стъпки на горния етаж.

В хода на разговора обаче тези неприятни усещания отслабнаха и мистър Норел започна да се чувства по-спокоен. Докато Дролайт и Ласелс говореха за забавленията и пътуванията на младия джентълмен до Брайтън и Бат и за имението му в Шропшир, мистър Норел като че ли започна да разбира що за човек ще да е този мистър Стрейндж: увлечен по модата, повърхностен господин, до голяма степен като Ласелс. В такъв случай, каза си мистър Норел, дали изказването „имате съперник“ не е било адресирано към Ласелс? Този Стрейндж, помисли си той, сигурно е съперник на Ласелс в някаква любовна авантюра или нещо друго. Норел се втренчи в пръстите си, които беше сплел в скута си, и се усмихна на собствената си глупост.

— Значи — каза Ласелс — Стрейндж сега е магьосник?

— О! — възкликна Дролайт и се обърна към мистър Норел. — Убеден съм, че дори най-близките му приятели не биха сравнили способностите му с тези на почитаемия мистър Норел. Но мисля, че се ползва с доста добра репутация в Бристол и Бат. Сега е в Лондон. Приятелите му се надяват, че ще бъдете така добър да се срещнете с него — и позволете да изразя желанието си да присъствам на срещата на двама практикуващи магьосници.

Мистър Норел бавно вдигна поглед.

— Ще се радвам да се срещна с мистър Стрейндж — каза той.

На мистър Дролайт не се наложи да чака дълго, за да присъства на великата среща между двамата магьосници (което беше много добре, защото мистър Дролайт мразеше да чака). Поканата бе изпратена, а Ласелс и Дролайт се погрижиха да правят компания на мистър Стрейндж, докато той чакаше мистър Норел да го приеме.

Гостът не се оказа нито толкова млад, нито толкова красив, колкото мистър Норел се опасяваше. Беше мъж към тридесетте, а не към двадесетте и доколкото един джентълмен може да съди за тези неща, съвсем не беше хубав. Но онова, което бе наистина неочаквано, беше, че той доведе със себе си красива млада жена: мисис Стрейндж.

Мистър Норел започна оттам, че попита Стрейндж дали е донесъл бележките си. Каза, че много би искал да прочете нещо написано от него.

— Бележките ми? — попита Стрейндж и млъкна за момент. — Сър, боя се, че не разбирам за какво говорите. Аз не съм писал нищо.

— О! — възкликна мистър Норел. — Мистър Дролайт ми каза, че са ви помолили да напишете нещо за „Джентълменс Магазин“, но може би…

— А, това ли? — каза Стрейндж. — Още не съм мислил по въпроса. Никълс ме увери, че ще му трябва чак за следващия петък.

— За следващия петък, а още не сте започнали да пишете! — учуди се мистър Норел.

— О, мисля, че колкото по-бързо човек изложи нещата от главата си на хартия и оттам на печатарската преса, толкова по-добре — каза Стрейндж. — Смея да предположа, сър, че вие мислите по същия начин — добави той и дружелюбно се усмихна на мистър Норел.

Мистър Норел, който досега не успяваше с излагането на каквото и да било от главата си на хартия и оттам на печатарската преса, чиито опити за това все още се намираха в един или друг етап на преработка, не каза нищо.

— Колкото до това за какво ще пиша — продължи Стрейндж, — още не знам точно, но най-вероятно ще бъде опровержение на статията на Портисхед в „Съвременен магьосник“[1]. Четохте ли я, сър? Така ме ядоса, че цяла седмица не можа да ми мине. Портисхед се мъчеше да докаже, че съвременните магьосници нямат работа с феите. Едно е да признаем, че сме изгубили силата да призоваваме такива духове, но съвсем друго — да отречем всяко намерение да ползваме услугите им! Подобни гнусни твърдения ме карат да губя търпение. Но най-невероятното е, че досега не съм видял нито една критика срещу статията на Портисхед. Сега, когато сме на път да създадем нещо като магическа общност, мисля, че много ще сгрешим, ако оставим подобни претенциозни безсмислици без коментар.

Стрейндж очевидно реши, че е казал достатъчно, и зачака някой от останалите господа да му отговори.

След секунда-две мълчание мистър Ласелс отбеляза, че лорд Портисхед е написал статията по изричното желание на мистър Норел и с неговата помощ и одобрение.

— Наистина ли? — попита Стрейндж силно изненадан.

Настана кратко мълчание, след което Ласелс вяло се поинтересува откъде в днешно време човек може да изучи магията.

— От книгите — отвърна Стрейндж.

— А, сър! — възкликна мистър Норел. — Колко се радвам да чуя това от вас! Умолявам ви, не губете време в следване на какъвто и да било друг курс, а се посветете на непрестанно четене! Иначе загубата на време и удоволствие е несравнима!

Стрейндж погледна мистър Норел с известна ирония и отбеляза:

— За съжаление, липсата на книги открай време е голяма пречка. Смея да предположа, сър, че нямате представа колко малко книги по магия могат да се купят в Англия. Всички книгопродавци са единодушни, че допреди няколко години е имало много повече, но сега…

— Наистина ли? — побърза да го прекъсне мистър Норел. — Е, това безспорно е много странно.

Мълчанието, което последва, беше особено неловко. В стаята седяха единствените двама магьосници в съвременна Англия. Единият признаваше, че няма книги, другият, както бе широко известно, притежаваше две големи библиотеки, претъпкани с тях. Елементарната учтивост изискваше мистър Норел да отправи предложение за помощ, дори най-скромното, но мистър Норел не казваше нищо.

— Сигурно ви се е случило нещо много любопитно — обади се накрая мистър Ласелс, — което ви е подтикнало да станете магьосник.

— Така е — отвърна Стрейндж. — Прелюбопитно.

— Ще ни разкажете ли какво точно се случи?

Стрейндж се усмихна дяволито.

— Убеден съм, че мистър Норел много ще се радва да узнае, че той е причината да стана магьосник. Всъщност може дори да се каже, че мистър Норел ме е направил магьосник.

— Аз ли? — възкликна мистър Норел почти ужасен.

— Истината, сър — побърза да се намеси Арабела Стрейндж, — е, че той опита всичко друго: земеделие, поезия, леярство. За една година смени редица занимания, без да се спре на никое от тях. Писано му беше рано или късно да стане магьосник.

Възцари се ново мълчание, след което Стрейндж каза:

— Не знаех, че лорд Портисхед е писал по ваша повеля, сър. Може би ще бъдете така добър да ми обясните нещо. Чел съм всички есета на Негова светлост в „Приятелите на английската магия“ и „Съвременен магьосник“, но никъде не се споменава Кралят Гарван. Този пропуск е толкова поразителен, че започвам да се чудя дали не е преднамерен.

Мистър Норел кимна.

— Една от амбициите ми е да направя така, че този човек да бъде напълно забравен, както заслужава — каза той.

— Но, сър, няма спор, че без Краля Гарван не би имало нито магия, нито магьосници.

— Със сигурност такова е всеобщото мнение. Но дори да беше вярно, а аз съм много далеч от тази мисъл, той отдавна е загубил правото на подобна висока чест. Защото какви са първите действия, които предприема след пристигането си в Англия? Да тръгне на война срещу законния английски крал и да му отнеме половината кралство! Как ние с вас, мистър Стрейндж, бихме могли да изберем такъв човек като пример за подражание? Да го смятаме за пръв сред нас? Нима това ще направи професията ни уважавана? Нима ще убеди кралските министри да ни се доверят? Не, мистър Стрейндж, ако не можем да направим така, че името му да бъде забравено, наш дълг е — ваш и мой — да демонстрираме омразата си към него! Така че всички да знаят за дълбокото ни отвращение към престъпната му натура и злодеянията му!

Явно беше, че във възгледите и нрава на двамата магьосници има големи разминавания и Арабела Стрейндж реши, че няма смисъл господата да продължават да седят в една стая, защото само ще се дразнят взаимно. Тя и Стрейндж побързаха да си тръгнат.

Естествено, мистър Дролайт пръв заговори за новия магьосник.

— Е — започна той още преди вратата да се е затворила зад гърба на Стрейндж, — не знам какво е вашето мнение, но никога през живота си не съм бил по-стъписан! Няколко души ми бяха казали, че той е хубав мъж. Как мислите, какво биха могли да имат предвид? С такъв нос и такава коса! Червеникаво-кестенявото е толкова капризен цвят — нетраен е, — сигурен съм, че тук-таме видях бели коси. А той едва ли е на повече от — колко? — тридесет-тридесет и две? Жена му, от друга страна, е много хубава! Толкова е жива! Какви кестеняви къдрици и колко мило прибрани! Но ми се стори жалко, че не си е направила труда да се осведоми по-добре за лондонската мода. Бродираната муселинова рокля, която носеше, несъмнено беше хубава, но аз бих предпочел да я видя в нещо по-стилно — да речем, тревнозелена коприна с черни волани и черни мъниста. Това е първото, което ми хрумна, нали разбирате — когато отново я видя, може да ми дойде наум нещо съвсем друго.

— Мислите ли, че хората ще проявят любопитство към него? — попита мистър Норел.

— О, несъмнено — отвърна мистър Ласелс.

— Ах! — затюхка се мистър Норел. — В такъв случай много се боя — и, мистър Ласелс, ще ви бъда признателен, ако ме посъветвате как да постъпя, — много се боя, че лорд Мългрейв може да поиска среща с мистър Стрейндж. Огромното желание на Негова светлост да използва магия във войната — което, разбира се, е прекрасно само по себе си — му влияе печално зле, като го кара да чете всевъзможни книги по история на магията и да си съставя мнения за нещата, които намира в тях. Наумил си е да свика вещици да ми помагат в борбата срещу французите — мисля, че има предвид онези жени полуфеи-получовеци, към които злите хора прибягват, когато искат да навредят на ближните си, накратко, вещици като онези, които Шекспир описва в „Макбет“. Лорд Мългрейв ме помоли да призова три-четири такива и когато му отказах, не му стана никак приятно. Съвременната магия може много неща, но призоваването на вещици ще предизвика куп беди. Сега обаче се боя, че Негова светлост може да прати да повикат мистър Стрейндж. Мистър Ласелс, мислите ли, че ще го стори? И тогава мистър Стрейндж може да изпълни желанието му, без изобщо да си дава сметка за опасността. Няма да е зле да пиша на сър Уолтър с молба да бъде така добър да поговори с Негова светлост, за да го предупреди да не вика мистър Стрейндж.

— О! — възкликна Ласелс. — Не виждам причина за това. Ако вие смятате, че магията на мистър Стрейндж не е безопасна, това скоро ще се разчуе.

По-късно същия ден в къща на „Грейт Тичфийлд Стрийт“ имаше вечеря в чест на мистър Норел, на която присъстваха мистър Дролайт и мистър Ласелс. Скоро след като вечерята започна, някой попита мистър Норел какво мисли за магьосника от Шропшир.

— Мистър Стрейндж изглежда приятен джентълмен и талантлив магьосник и може да се превърне в достоен представител на професията ни, която напоследък някак се е обезлюдила.

— Както изглежда, мистър Стрейндж изповядва доста странни схващания за магията — отбеляза Ласелс. — Не се е постарал да се осведоми за съвременните възгледи в тази област — имам предвид, разбира се, възгледите на мистър Норел, които така поразиха обществото със своята стройност и яснота.

Мистър Дролайт повтори мнението си за капризния червеникав цвят на косата на мистър Стрейндж и за роклята на мисис Стрейндж, която макар и не много модна, е била от хубав муселин.

Приблизително по същото време, по което се водеше този разговор, друга група хора (сред тях мистър и мисис Стрейндж) вечеряха в по-скромна трапезария в дом на „Чартърхаус Скуеър“. Естествено, приятелите на мистър и мисис Стрейндж бяха любопитни да чуят впечатленията им от великия мистър Норел.

— Той каза, че се надява Кралят Гарван скоро да бъде забравен! — сподели Стрейндж стъписан. — Как ви се струва това? Магьосник да се надява Кралят Гарван скоро да бъде забравен! Все едно архиепископът на Кентърбъри тайно да се мъчи да изкорени знанието за триединството!

— Все едно музикант да иска да скрие музиката на мистър Хендел — добави дама с тюрбан, която ядеше артишоки с бадеми.

— Или рибар да иска да убеди хората, че морето не съществува — каза джентълмен, докато си сипваше голямо парче кефал с гъст винен сос.

Други присъстващи подхвърлиха други примери на лудост и всички се смяха с изключение на мистър Стрейндж, който седеше намръщен пред чинията си.

— Мислех, че намерението ти беше да помолиш мистър Норел за помощ — каза Арабела.

— Как бих могъл, когато още в първия миг от срещата си се скарахме? — възкликна Стрейндж. — Той не ме харесва. Аз него — също.

— Не те харесва! Не, може би в началото не те е харесвал. Но през цялото време, докато бяхме там, той не сваляше очи от теб. Щеше да те изпие с поглед. Предполагам, че е самотен. През всичките тези години е чел и не е имал на кого да обясни вижданията си. Със сигурност не на онези неприятни хора — забравих как се казват. Но сега, когато те видя — той знае, че с теб може да говори, — е, ще бъде много странно, ако не те покани отново!

На „Грейт Тичфийлд Стрийт“ мистър Норел остави вилицата си и избърса устата си със салфетка.

— Разбира се — каза той, — той трябва да се посвети. Аз го посъветвах да се посвети.

На „Чартърхаус Скуеър“ Стрейндж каза:

— Той ми каза да се посветя. „На какво?“ — попитах аз. „На четене“ — каза той. Не съм бил по-стъписан през живота си. Идваше ми да го попитам какво се очаква да чета, след като той е изкупил всички книги.

На другия ден Стрейндж обяви на Арабела, че могат да се върнат в Шропшир веднага щом тя пожелае — той не мисли, че има какво да ги задържа в Лондон. Каза също, че е твърдо решен повече да не мисли за мистър Норел. В това нямаше голям успех, защото през следващите дни Арабела няколко пъти трябваше да изслушва дълги тиради за всички недостатъци на мистър Норел — както професионални, така и лични.

Междувременно на „Хановер Скуеър“ мистър Норел постоянно питаше мистър Дролайт какво прави Стрейндж, кого посещава и какво мислят хората за него.

Мистър Ласелс и мистър Дролайт бяха леко разтревожени от този развой на събитията. В продължение на повече от година те се бяха наслаждавали на влиянието си върху магьосника и като негови приятели бяха ухажвани от адмирали, генерали, политици, на практика от всеки, който искаше да узнае мнението на мистър Норел по някой въпрос или желаеше мистър Норел да направи това или онова. Мисълта, че друг магьосник може да се обвърже с мистър Норел с по-тесни връзки от тези, които Дролайт и Ласелс някога биха могли да установят, че той може да се нагърби със задачата да съветва мистър Норел, беше крайно неприятна. Мистър Дролайт сподели с мистър Ласелс, че не бива да окуражават Норел да мисли за магьосника от Шропшир и макар че капризният нрав на мистър Ласелс не му позволяваше открито да се съгласява с когото и да било, нямаше съмнение, че и той мисли същото. Но три-четири дни след посещението на Стрейндж мистър Норел каза: — Аз обмислих въпроса много внимателно и смятам, че трябва да направя нещо за мистър Стрейндж. Той се оплака от липса на материали. Е, разбира се, наясно съм, че това би могло… Накратко, реших да му подаря една книга.

— Но, сър! — възкликна Дролайт. — От вашите ценни книги? Не бива да ги подарявате на други хора — особено на други магьосници, които едва ли ще ги използват мъдро като вас!

— О, нямам предвид някоя от моите книги — отвърна мистър Норел. — Боя се, че не бих могъл да се лиша от нито една от тях. Не, купих една от „Едуардс и Скитъринг“ за подарък на мистър Стрейндж. Признавам, че изборът беше труден. Има много книги, които, ако трябва да бъда откровен, не бих се чувствал удобно да препоръчам на мистър Стрейндж, защото още не е готов за тях. От такива книги той може да се зарази с какви ли не погрешни идеи. Тази — мистър Норел погледна тревожно томчето — има много недостатъци, боя се, дори твърде много. От нея мистър Стрейндж няма да научи нищо за магията. Но там са казани много неща по въпросите на прилежното учение и опасностите от твърде ранното излагане на мислите си върху хартия — уроци, които се надявам мистър Стрейндж да вземе присърце.

И така, мистър Норел отново покани Стрейндж на „Хановер Скуеър“ и както и предишния път, Дролайт и Ласелс присъстваха на срещата, но Стрейндж дойде сам.

Втората среща се състоя в библиотеката на „Хановер Скуеър“. Стрейндж огледа множеството книги наоколо, но не каза и дума. Може би беше изчерпал гнева си. И двете страни като че ли имаха желание да говорят и да се държат по-сърдечно.

— Оказвате ми голяма чест, сър — заяви Стрейндж, когато мистър Норел му връчи подаръка си. — „Английска магия“ от Джеръми Тот — младият магьосник прелисти страниците. — Никога не съм чувал това име.

— Това е биография на брат му, магьосник теоретик и историк от миналия век на име Хорас Тот — каза мистър Норел[2].

Той обясни за уроците за прилежното учение и опасностите от твърде ранното излагане на мислите си върху хартия, които Стрейндж трябва да научи. Стрейндж се усмихна любезно, поклони се и отвърна, че не се съмнява, че книгата ще бъде много интересна. Мистър Дролайт се възхити от подаръка.

Мистър Норел изгледа Стрейндж със странно изражение, сякаш би се радвал да проведе кратък разговор с него, но няма ни най-малка представа откъде да започне.

Мистър Ласелс напомни на мистър Норел, че след час има среща с лорд Мългрейв в Адмиралтейството.

— Вие имате работа, сър — каза Стрейндж. — Не бива да ви бавя. Впрочем и аз имам среща с мисис Стрейндж на „Бонд Стрийт“, която не бива да пренебрегвам.

— Може би един ден — намеси се Дролайт — ще имаме честта да видим магия, направена от мистър Стрейндж. Аз обожавам да гледам как се правят магии.

— Може би — отвърна Стрейндж.

Мистър Ласелс позвъни за прислугата. Изведнъж мистър Норел каза:

— Бих се радвал още сега да видя магия на мистър Стрейндж, ако той ни удостои с честта да направи демонстрация.

— О! — възкликна Стрейндж. — Но аз не…

— Ще ми окажете голяма чест — настоя мистър Норел.

— Добре — каза Стрейндж, — с удоволствие ще ви покажа нещо. Може би ще бъде малко недодялано в сравнение с нещата, които вие правите. Много се съмнявам, мистър Норел, че бих могъл да достигна изяществото на вашите изпълнения.

Мистър Норел се поклони.

Стрейндж се огледа два-три пъти из стаята в търсене на нещо, с което да направи магия. Очите му се спряха на едно огледало, окачено в дъното на стаята, където светлината не достигаше. Той остави „Английска магия“ на Джеръми Тот на библиотечната маса така, че отражението й да се вижда добре в огледалото. Няколко секунди се взираше в книгата, без да помръдне. И изведнъж направи любопитен жест: прокара пръсти през косата си, стисна с две ръце тила си и разкърши рамене като човек, който се е схванал. После се усмихна и лицето му придоби крайно доволно изражение.

Това беше странно, защото книгата изглеждаше точно така, както и преди.

Ласелс и Дролайт, които се бяха нагледали — или наслушали — на чудните постижения на мистър Норел, не се впечатлиха от стореното: всъщност то бе дори по-малко от онова, което правеха шарлатаните по панаирите. Ласелс отвори уста — несъмнено да каже нещо унищожително, — но се сепна от учудения възглас на мистър Норел:

— Но… това е забележително! Това е наистина… Скъпи ми мистър Стрейндж! Не бях дори чувал за подобна магия! Не е отбелязана у Сътън-Гроув. Уверявам ви, сър, не е отбелязана у Сътън-Гроув!

Ласелс и Дролайт с недоумение гледаха ту единия, ту другия магьосник. Ласелс се приближи към масата и се втренчи в книгата.

— Може би е малко по-дълга отпреди — отбеляза той.

— Не мисля — отвърна Дролайт.

— Подвързията е от кафява кожа — каза Ласелс. — Преди не беше ли синя?

— Не — отговори Дролайт, — и преди беше кафява.

Мистър Норел се разсмя с глас: мистър Норел, който рядко изобщо се усмихваше, сега им се смееше.

— Не, не, господа! Не се ли досетихте? Не, не сте! О, мистър Стрейндж, не мога да изкажа колко… Но те дори не разбират какво сте направили! Вземете я! — кресна той. — Вземете книгата, мистър Ласелс!

По-озадачен отвсякога, Ласелс протегна ръка към книгата, но напипа само въздух. Книгата лежеше там само като видимост.

— Той размени местата на книгата и на отражението й — обясни мистър Норел. — Истинската книга е там, в огледалото — той отиде до огледалото и надзърна в него с нескрит професионален интерес. — Но как го направихте?

— Как наистина? — промърмори Стрейндж и закрачи из стаята, разглеждайки отражението на книгата върху масата от всички ъгли, подобно на играч на билярд, като примижаваше ту с едното, ту с другото око.

— Можете ли да я върнете? — попита Дролайт.

— За съжаление, не — отговори Стрейндж. — Ако трябва да бъда честен — продължи той след кратко мълчание, — аз имам само бегла представа за това какво съм направил. Смея да предположа, сър, че и с вас е така: човек има чувството, че някъде в главата му свири музика… и просто знае коя ще е следващата нота.

— Наистина забележително — каза мистър Норел.

Може би още по-забележително бе това, че мистър Норел, който цял живот се беше страхувал от появата на съперник, най-после видя магия, направена от друг, и вместо да бъде съсипан от видяното, изпадна във възторг.

Същия следобед мистър Норел и мистър Стрейндж се разделиха много сърдечно, а на другата сутрин се срещнаха отново без знанието на Ласелс и Дролайт. Срещата завърши с предложение от страна на мистър Норел да вземе Стрейндж за свой чирак. Мистър Стрейндж прие.

— Само да не беше се женил — отбеляза мистър Норел с раздразнение. — Не е работа на магьосниците да се женят.

[1] „Съвременен магьосник“ е едно от няколкото периодични издания по магия, започнали да излизат след първата поява на „Приятелите на английската магия“ през 1808. Макар да не са назначени от мистър Норел, редакторите на тези издания не са и помисляли да се отклоняват от ортодоксалните магически схващания, изповядвани от прочутия магьосник. ↑

[2] Хорас Тот прекарва целия си незабележим живот в Чешир, като постоянно възнамерява да напише дебела книга за английската магия, но така и не я започва. Тот умира на 74 години, без да се отказва от намерението да започне да пише от следващата седмица или може би от по-следващата. ↑

25
ОБУЧЕНИЕТО НА ЕДИН МАГЬОСНИК

Септември — декември 1809 година

В ПЪРВАТА СУТРИН от обучението си Стрейндж бе поканен на ранна закуска на „Хановер Скуеър“. След като двамата магьосници седнаха на масата да закусват, мистър Норел каза:

— Позволих си волността да съставя учебен план за вас за следващите три или четири години.

При споменаването на трите или четирите години Стрейндж погледна събеседника си леко озадачен, но не каза нищо.

— Три-четири години са толкова кратък период — продължи мистър Норел с въздишка, — че колкото и да се старая, не мисля, че ще постигнем много.

Той подаде на Стрейндж дузина листа хартия. На всеки лист имаше по три колонки, изписани със ситния четлив почерк на мистър Норел. В тях подробно се изброяваха различните видове магия[1].

Стрейндж ги прегледа и каза, че има да учи повече, отколкото е очаквал.

— Ах, завиждам ви, сър — каза мистър Норел. — Честна дума. Практикуването на магия е изпълнено със смут и разочарования, но изучаването й е трайно удоволствие! Всички велики магьосници на Англия ще ви бъдат другари и съветници. Упоритият труд се възнаграждава с натрупване на знания и най-хубавото е, че в продължение на месеци няма да ви се налага да контактувате с други хора, ако не го желаете!

За секунди мистър Норел като че ли потъна в съзерцание на това блажено състояние, после се опомни и предложи да не отлагат повече насладата от обучението на мистър Стрейндж, а тутакси да отидат в библиотеката, за да започнат.

Библиотеката на мистър Норел се намираше на първия етаж. Това бе очарователна стая, съобразена с вкусовете на стопанина си, който често идваше тук да се усамоти и да отдъхне. Мистър Дролайт го беше убедил да възприеме модата на малките огледала, поставени под причудливи ъгли на необичайни места. В резултат на това човек непрекъснато се натъкваше или на ослепителен лъч сребриста светлина, или на неочаквано отражение на някой минувач от улицата там, където най-малко го очакваше. Стените бяха облепени със светлозелени тапети с рисунки на зелени дъбови листа и възлести дъбови клони, а на тавана имаше малък купол, изписан така, че да прилича на свод от листа в пролетна гора. Всички книги бяха с еднакви подвързии от светла телешка кожа, а заглавията им бяха отпечатани със спретнати сребърни букви на гръбчето. Сред цялата тази изисканост и хармония някак стряскащо изпъкваха множеството пролуки между книгите и множеството рафтове, които бяха съвсем празни.

Стрейндж и Норел се настаниха в кресла от двете страни на камината.

— Ако ми позволите, сър — започна Стрейндж, — бих искал, преди да започнем, да ви задам няколко въпроса. Признавам, че това, което чух онзи ден относно духовете феи силно ме порази, та се чудя дали не бих могъл да ви убедя да поговорим по въпроса. На какви опасности се излага магьосникът, когато наема феи да му служат? И какво е мнението ви за ползата от тях?

— Ползата от тях е силно преувеличена, а опасността — силно подценявана — каза мистър Норел.

— О! Споделяте ли мнението, че феите са, както смятат някои хора, демони? — попита Стрейндж.

— Тъкмо обратното. Напълно сигурен съм, че общото мнение за тях е правилно. Познавате ли трудовете на Частън на тази тема? Не бих се изненадал, ако се окаже, че Частън е много близо до истината за тях[2]. Не, не, моите възражения срещу феите са от съвсем друго естество. Мистър Стрейндж, кажете ми, според вас защо английската магия до такава степен зависи — или поне така изглежда — от помощта на феите?

Стрейндж се позамисли.

— Предполагам, защото цялата английска магия тръгва от Краля Гарван, който е бил отгледан в двора на феи и е научил магията си там.

— Съгласен съм, че Кралят Гарван е изцяло отговорен за това — каза мистър Норел, — но, струва ми се, не по начина, по който си мислите. Не забравяйте, мистър Стрейндж, че през цялото време на управлението си в Северна Англия той управлява и феино кралство. Не забравяйте, че никой крал не е управлявал два толкова различни народа. Не забравяйте, че той е също толкова могъщ като крал, колкото и като магьосник — факт, който почти всички историци са склонни да пренебрегват. Мисля, че Кралят Гарван несъмнено е бил загрижен за обединяването на двата си народа — задача, която е изпълнил, мистър Стрейндж, като преднамерено е преувеличил ролята на феите в правенето на магии. Така поданиците му човеци започват да ценят повече феите, поданиците му феи си намират полезно занимание и двата народа се сближават.

— Да — каза замислен Стрейндж. — Разбирам.

— Струва ми се — продължи мистър Норел, — че дори най-великите магьосници Ауреати не оценяват правилно необходимостта от феите за човешката магия. Вижте Пейл! Той смята слугите си феи за толкова важни за занаята си, че нарича трите или четирите феи, които живеят в дома му, най-голямото богатство! Но личният ми опит ясно показва, че почти всички почтени видове магия са напълно осъществими без ничия помощ! Какво съм правил досега с помощта на фея?

— Разбирам ви — каза Стрейндж, който реши, че последният въпрос на мистър Норел сигурно е реторичен. — И трябва да призная, сър, че тази гледна точка е съвсем нова за мен. Не съм я срещал в нито една книга.

— Аз също — отвърна мистър Норел. — Разбира се, има видове магия, които са направо невъзможни без намесата на феи. Може да има моменти — и аз искрено се надявам подобни случаи да бъдат рядкост, — когато ние с вас ще бъдем принудени да общуваме с тези опасни създания. Естествено, ще трябва да проявяваме голяма предпазливост. Всяка фея, която призовем, почти със сигурност ще има опит в работата с английски магьосници. Ще настоява да ни изреди всички имена на велики магьосници, при които е служила, и услугите, които е вършила за тях. Ще познава формите и прецедентите на подобни начинания доста по-добре от нас. Това ни поставя — тоест ще ни постави — в неизгодно положение. Уверявам ви, мистър Стрейндж, никой не е по-наясно със залеза на английската магия от обитателите на Другите земи.

— Но обикновените хора намират духовете феи за много вълнуващи — каза Стрейндж замислен — и може би ако от време на време ползвате услугите им в работата си, това ще допринесе за популяризирането на изкуството ни. Все още има много предразсъдъци срещу използването на магия във войната.

— О, така е! — гневно възкликна мистър Норел. — Хората вярват, че магията започва и свършва с феите! Те почти изцяло пренебрегват уменията и подготовката на магьосника! Не, мистър Стрейндж, за мен това не е аргумент да ползвам услугите на феи! Тъкмо обратното! Преди сто години магьосникът историк Валънтайн Мъндей е отрекъл съществуването на Другите земи. Според него хората, които твърдят, че са ходили там, са лъжци. Убеждението му е напълно погрешно, но въпреки това аз до голяма степен му симпатизирамн бих се радвал да го популяризирам. Разбира се — каза мистър Норел замислен, — Мъндей отива още по-далеч, като отрича съществуването на Америка, след това на Франция и така нататък. Мисля, че по времето, когато умира, вече е отрекъл съществуването на Шотландия и започва да се съмнява в това на Карлайл… Имам книгата му някъде тук[3].

Мистър Норел стана и извади книгата от една лавица, но не я даде веднага на Стрейндж.

След кратко мълчание Стрейндж каза:

— Съветвате ме да прочета тази книга?

— Да, точно така. Мисля, че трябва да я прочетете — отговори мистър Норел. Стрейндж изчака, но Норел продължаваше да гледа втренчено книгата в ръцете си, сякаш нямаше ни най-малка представа как да постъпи.

— Тогава ми я дайте, сър — любезно предложи младият магьосник.

— Да, наистина — каза мистър Норел.

Той предпазливо се приближи към Стрейндж, подържа книгата няколко секунди и после я подхвърли в ръцете му със странно движение, сякаш не беше книга, а птица, която бе кацнала върху него и категорично отказваше да отлети, затова му се налагаше да я излъже, за да я махне от ръката си. Мистър Норел бе толкова съсредоточен в маневрата си, че за щастие нямаше възможност да погледне нагоре към Стрейндж, който едва се сдържаше да не се разсмее.

За миг Норел остана неподвижен, ревниво загледан в книгата в ръцете на другия магьосник.

Но след като се раздели с една книга, най-мъчителната част от изпитанието му сякаш приключи. След половин час той препоръча на Стрейндж друга книга, отиде и я извади почти без притеснение. Към обяд Норел вече сочеше книги по лавиците и позволяваше на Стрейндж сам да ги взима. В края на деня той даде на ученика си внушителен брой книги за четене и каза, че очаква от него да ги прочете до края на седмицата.

Прекарването на цял ден в разговори и занимания беше лукс, който двамата рядко можеха да си позволят: обикновено им се налагаше да прекарват част от деня в приемане на посетители, дошли да се видят с мистър Норел — било то светски люде, с които мистър Норел все така смяташе за важно да поддържа връзка, или господа от правителството.

Към края на втората седмица ентусиазмът на мистър Норел в заниманията му с новия ученик вече не знаеше граници.

— Достатъчно е да му обясня веднъж — сподели Норел със сър Уолтър — и той разбира всичко! Спомням си колко седмици ми бяха необходими, за да вникна в „Предположения по повод предугаждането на бъдещи събития“ на Пейл, а мистър Стрейндж усвои тази невероятно трудна теория за не повече от четири часа!

Сър Уолтър се усмихна.

— Несъмнено. Но мисля, че съдите твърде скромно за собствения си принос. Мистър Стрейндж има предимството да разполага с учител, който да му обясни трудните неща, докато вие не сте имали такъв — проправили сте пътя за него и сега всичко му се вижда гладко и лесно.

— Ах! — възкликна мистър Норел. — Но когато с мистър Стрейндж седнахме да обсъдим „Предположенията“, аз си дадох сметка, че те имат далеч по-широко приложение, отколкото съм смятал. Разбирате ли, чрез неговите въпроси стигнах до ново разбиране за идеите на доктор Пейл!

Сър Уолтър каза:

— Е, сър, радвам се, че сте намерили приятел, чиито разсъждения са толкова сходни с вашите — няма по-голяма радост от това.

— Съгласен съм с вас, сър Уолтър! — възкликна мистър Норел. — Напълно съм съгласен!

Възхищението на Стрейндж от мистър Норел не беше толкова безгранично.

Скучните разговори с него и капризите в поведението му постоянно му действаха на нервите и приблизително по същото време, когато мистър Норел хвалеше Стрейндж на сър Уолтър, ученикът се оплакваше от учителя си на Арабела.

— Все още не знам какво да мисля за него. Той е едновременно най-забележителният и най-досадният човек на нашето съвремие. Два пъти тази сутрин се наложи да прекъснем разговора си, защото му се стори, че в стаята има мишка — той изпитва особено отвращение към мишки. Двама лакеи, две слугини и аз преместихме всички мебели, за да намерим мишката, а той стоеше до камината вцепенен от страх.

— Има ли котка? — попита Арабела. — Трябва да си вземе котка.

— О, но това е невъзможно! Той мрази котките дори повече от мишките. Каза ми, че ако някога има нещастието да се озове в една стая с котка, със сигурност до час ще получи силен обрив по цялото тяло.

Мистър Норел искрено желаеше да обучи добре чирака си, но навикът да бъде потаен и лицемерен, култивиран през целия му живот, не можеше да се изкорени така лесно. Един декемврийски ден, когато снегът валеше на едри пухкави парцали от натежалото от облаци сиво-зелено небе, двамата магьосници седяха в библиотеката на мистър Норел. Бавните плавни движения на снежинките отвън, топлината на огъня и голямата чаша шери, която така неразумно бе приел да изпие по настояване на мистър Норел, караха Стрейндж да се чувства натежал и сънен.

Мистър Норел говореше.

— Много магьосници — обясняваше той, допрял върховете на пръстите си — са се опитвали да съберат магически сили в някакъв физически предмет. Това не е трудна операция и предметът може да бъде какъвто магьосникът пожелае. Дърво, бижу, книга, куршум, шапка — всички тези предмети са били използвани по едно или друго време с такава цел — мистър Норел намръщено се втренчи в пръстите си. — Като пренесе част от силите си върху предмет по свой избор, магьосникът разчита да се подсигури срещу изтощаване на силите, което е неизбежен резултат от болест или старост. Самият аз често съм се изкушавал да го направя: моите способности могат лесно да се повлияят от тежка настинка или гърлобол. Но след като го обмислих внимателно, заключих, че подобно разхвърляне на магическите сили не е никак препоръчително. Да разгледаме случая с използването на пръстен. Пръстените отдавна се смятат за особено подходящи за този вид магия поради малките си размери. Човек може да носи пръстен на ръката си с години, без да буди никакви подозрения — което не би било така, ако демонстрира същата привързаност към книга или камъче, — но въпреки това почти няма магьосник в историята, който след прехвърляне на част от способностите и силата си върху магически пръстен да не го е загубил и да не си е създал куп главоболия, докато си го върне. Да вземем за пример Учителя от Нотингам, живял през XII век. Дъщеря му взела магическия му пръстен за най-обикновена дрънкулка, сложила го на пръста си и отишла на панаира на свети Матей. Там тази безразсъдната девойка…

— Какво? — неочаквано възкликна Стрейндж.

— Какво? — повтори мистър Норел стреснат.

Стрейндж стрелна събеседника си с въпросителен поглед. Мистър Норел впери очи в него, леко уплашен.

— Моля за извинение, сър — каза Стрейндж, — но правилно ли ви разбрах? Говорите за магически сили, влезли по някакъв начин в пръстени, камъни, амулети и други подобни неща, нали?

Мистър Норел предпазливо кимна.

— Но мисля, че казахте… Тоест… — Стрейндж търсеше начин да се изрази колкото може по-любезно. — Мисля, че преди няколко седмици казахте, че магическите пръстени и камъни са мит.

Мистър Норел гледаше тревожно ученика си.

— Или може би съм се объркал? — попита Стрейндж.

Мистър Норел не отговори.

— Сигурно съм се объркал — каза Стрейндж. — Извинете ме, сър, че ви прекъснах. Моля, продължете.

Но макар да беше видимо облекчен от това, че събеседникът му е разрешил проблема, мистър Норел вече не бе в състояние да продължи и предложи да пийнат чай, а мистър Стрейндж с готовност се съгласи[4].

Същата вечер Стрейндж разказа на Арабела всичко, за което бяха говорили с мистър Норел.

— Това беше най-невероятното нещо на света! Той толкова се уплаши, че са го разкрили, че не можа да измисли какво да каже. Наложи ми се да измислям нови лъжи, с които да му помагам да се измъкне. Бях принуден да заговорнича с него срещу себе си!

— Но аз не разбирам — отвърна Арабела. — Защо трябва да си противоречи по такъв странен начин?

— О, той е твърдо решен да запази някои неща за себе си. Това е очевидно, но предполагам не винаги може да помни кое трябва да пази в тайна и кое — не. Помниш ли, когато ти казах, че между книгите в библиотеката му има пролуки? Е, оказва се, че в деня, в който е решил да ме вземе за чирак, е поръчал да изпразнят пет лавици от библиотеката и да върнат книгите в Йоркшир, защото са твърде опасни за мен.

— Мили Боже! А ти откъде разбра за това? — попита Арабела изненадана.

— Дролайт и Ласелс ми казаха. С най-голямо удоволствие.

— Злонамерени негодници!

Мистър Норел бе много разочарован да научи, че трябва да прекъснат обучението на Стрейндж за ден-два, докато той и Арабела си намерят подходяща къща за живеене.

— Проблемът е в жена му — обясни с въздишка мистър Норел на Дролайт. — Ако мистър Стрейндж беше ерген, смея да предположа, че не би възразил да дойде да живее у дома.

Дролайт силно се разтревожи, когато научи, че мистър Норел е хранил подобни надежди, и за да предотврати подобни идеи за в бъдеще, каза:

— О, сър! Помислете за работата, която вършите за Адмиралтейството и Министерството на войната, тя е толкова важна и толкова поверителна! Присъствието на друг човек в дома ви може сериозно да ви попречи.

— Но мистър Стрейндж ще ми помага в работата! — възкликна мистър Норел. — Би било много погрешно от моя страна да лиша страната от таланта му. Миналия четвъртък двамата с него ходихме в Адмиралтейството, за да се срещнем с лорд Мългрейв. Стори ми се, че в началото лордът не остана особено доволен, като видя, че съм довел мистър Стрейндж…

— Така е, защото Негова светлост е свикнал със съвършенството на вашите магии! Смея да предположа, че според него един обикновен аматьор, независимо колко е талантлив, няма работа в Адмиралтейството.

— …но когато Негова светлост се запозна с идеите на мистър Стрейндж за побеждаване на французите с магия, той се обърна към мен с широка усмивка и каза: „Ние с вас, мистър Норел, сме закостенели. Имаме нужда от прилив на свежа кръв, която да ни посъживи, нали?“

— Лорд Мългрейв е казал това? На вас? — изненада се Дролайт. — Каква нечувана дързост от негова страна! Надявам се, сър, да сте го стрелнали с един от строгите си погледи!

— Какво? — мистър Норел бе толкова погълнат от разказа си, че не беше обърнал внимание на думите на Дролайт. — О, аз му отвърнах: „Напълно споделям мнението ви, милорд. Но почакайте само да чуете докрай това, което има да ви каже мистър Стрейндж. Още не сте чули и половината!“

Не само Адмиралтейството — Министерството на войната и всички други представители на правителството имаха основание да се радват на появата на Джонатан Стрейндж. Изведнъж много неща, които преди бяха трудни, сега станаха лесни. Кралските министри отдавна крояха план да изпратят лоши сънища на враговете на Британия. Външният секретар пръв го бе предложил още през януари 1808 година и в продължение на година мистър Норел всяка нощ изпращаше на император Наполеон Бонапарт лоши сънища, но без резултат. Империята на Бонапарт не рухваше, а самият император се хвърляше в битка хладнокръвно както винаги. Накрая мистър Норел получи нареждане да прекрати опитите си. Лично сър Уолтър и мистър Канинг смятаха, че планът се е провалил, защото мистър Норел не притежава способността да поражда кошмари. Мистър Канинг се оплакваше, че сънищата, които мистър Норел изпраща на императора (най-често за капитан на драгуните, скрит в гардероба му), трудно биха изплашили гувернантката на децата му, камо ли завоевателя на половин Европа. Известно време той се мъчеше да убеди министрите да поръчат на мистър Бекфорд, мистър Луис и мисис Радклиф да създават страшни сънища, които мистър Норел после да изпраща в главата на императора. Но другите министри казаха, че да наемеш магьосник е едно, да наемеш писатели — съвсем друго, затова не възприеха идеята.

С появата на Стрейндж този план се възроди. Стрейндж и мистър Канинг подозираха, че злият френски император е неподатлив на такива невинни страхове като лошите сънища, затова решиха този път да се заемат със съюзника му, руския император Александър. Те имаха предимството да разполагат с голям брой съюзници в двора на Александър: руски аристократи, които печелеха много добре от продажба на дървесина в Британия и нямаха търпение да продължат търговията си, и една смела и изобретателна шотландска дама, съпруга на императорския камериер.

След като научи, че Александър е силно впечатлителен човек със склонност към религиозен мистицизъм, Стрейндж реши да му изпрати сън, пълен със суеверни внушения и символика. В продължение на седем нощи руският император сънуваше, че се намира на пищна вечеря с Наполеон Бонапарт, където му поднасят превъзходна супа от еленско месо. Но в мига, в който опитва супата, Наполеон скача и възкликва: „J’ai une faim qui ne saurait se satisfaire de potage!“[5], след което се превръща във вълчица и изяжда първо котката на Александър, после кучето му, после коня му, а после и хубавичката му любовница туркиня. Когато вълчицата излапва приятелите и роднините на Александър, търбухът й се отваря и от него падат котката, кучето, конят, любовницата туркиня, приятелите и роднините, но зловещо обезформени. И докато яде, тя расте, достига размерите на Кремъл и тогава се обръща, тежките й бозки се полюшват, разкървавената й паст заплашва да погълне цяла Москва.

— Няма нищо непочтено в това да му изпратя сън, който да му покаже, че греши, като се доверява на Бонапарт, защото Бонапарт накрая ще го предаде — обясни Стрейндж на Арабела. — Мисля, че бих могъл да му го кажа и в писмо. Той греши и няма нищо по-сигурно от това, че Бонапарт накрая ще го предаде.

Шотландската дама скоро прати вест, че руският император е силно разстроен от съня и подобно на Навуходоносор в Библията е повикал гадатели и ясновидци, които да му изтълкуват значението на този кошмар.

След това Стрейндж изпрати други сънища на руския император.

— Послушах съвета ви — каза магьосникът на мистър Канинг — и направих сънищата още по-загадъчни и трудни за тълкуване, за да има с какво да се занимават гадателите на Александър.

Неуморната мисис Джанет Арчибалдовна Барсукова скоро съобщила задоволителната новина, че императорът е изоставил всички държавни и военни дела, по цял ден седи потънал в размисъл над сънищата си и ги обсъжда с гадатели и магьосници, а щом получи писмо от Наполеон Бонапарт, пребледнява и се разтреперва.

[1] Естествено, конспектът на мистър Норел има за основа класификациите, които се съдържат в „De Generibus Artium Magicarum Anglorum“ на Франсис Сътън-Гроув. ↑

[2] Ричард Частън (1620–1695). Частън пише, че и хората, и феите притежават разум и магически способности. При хората разумът е силен, а магическите способности — слаби. При феите е обратното: магията им се удава с лекота, но по човешките стандарти едва ли могат да се нарекат разумни. ↑

[3] „Синята книга; опит за изобличаване на най-популярните лъжи и всеобщи заблуди, внушавани от английските магьосници на учениците им и на кралските поданици“, Валънтайн Мъндей, изд. 1698. ↑

[4] Историята за дъщерята на Учителя от Нотингам (към която мистър Норел повече не се върна) си струва да се разкаже, затова ще я изложа по-долу. Панаирът, на който девойката отишла, се състоял по случай Деня на свети Матей в Нотингам. Тя прекарала деня приятно в обиколки на сергиите и покупки на платове, дантели и подправки. По някое време следобед девойката рязко се извърнала да види някакви италиански акробати и с края на пелерината си закачила една гъска. Разлютената птица се втурнала към нея, като пляскала с криле и пищяла. Уплашена, девойката изтървала пръстена на баща си, той паднал в отворената човка на гъската и птицата в изненадата си го глътнала. Но преди дъщерята на Учителя от Нотингам да успее да каже или направи нещо, стопанинът на гъската я повел нанякъде и двамата се изгубили в тълпата.

Гъската била купена от човек на име Джон Форд, който я занесъл в къщата си в село Фискертън и на другия ден жена му Маргарет Форд заклала птицата, оскубала я и извадила вътрешностите й. В стомаха и тя намерила масивен сребърен пръстен с нешлифован жълт кехлибар. Жената оставила находката на масата до трите яйца, които кокошката била снесла същата сутрин.

Яйцата тутакси започнали да се тресат и да се пукат и отвътре се показали чудни неща. От първото изскочил струнен инструмент, подобен на виола, но с мънички ръце и крака, и сам с помощта па миниатюрен лък засвирил прекрасна музика. От другото яйце се появил кораб от най-превъзходна слонова кост с платна от фина бяла тъкан и сребърни гребла. От третото яйце пък се излюпило пиленце със странна златисточервена перушина. Последното чудо било единственото, което оцеляло до другия ден. След час-два виолата се разпукала като яйчена черупка и се разпаднала на парчета, а към залез слънце корабът от слонова кост вдигнал платна и отплавал, порейки въздуха; но пилето пораснало и по-късно запалило пожар, който изпепелил почти цял Грантъм. По време на възпламеняването го видели да се къпе в пламъците. От това обстоятелство хората заключили, че птичето трябва да е феникс. Когато Маргарет Форд разбрала, че незнайно как се е сдобила с магически пръстен, тя решила да прави магии с него. За съжаление мисис Форд била много коварна жена, която тормозела добродушния си съпруг и прекарвала дълги часове в мислене как да отмъсти на враговете си. Джон Форд се сдобил с имение във Фисксртън и в следващите месеци натрупал земи и богатства, подарявани му от по-богати люде, които се страхували от злите магии на жена му.

Слухът за чудесата, вършени от Маргарет Форд, скоро стигнал Нотингам, където Учителят бил на смъртно легло. Той бил вложил толкова много от силите си в пръстена, че изчезването му породило у него отначало меланхолия, после отчаяние и накрая го разболяло. Когато новината за пръстена най-после стигнала до ушите му, магьосникът бил твърде болен, за да предприеме каквото и да е.

Дъщеря му обаче дълбоко се разкайвала, че донесла такива нещастия на семейството си и сметнала за свой дълг да върне пръстена, затова без да каже на никого за намеренията си, поела по брега на реката към село Фискертън.

Едва стигнала Гънторп, девойката зърнала страшна гледка. Малка горичка горяла в силни пламъци, които я поглъщали до последната тревичка. От горчивия черен дим очите й се насълзили и гърлото й прегракнало, но гората все така горяла, без да изгаря. Дърветата тихо стенели, сякаш плачели от продължителната болка. Дъщерята на Учителя се огледала за някого, който да й обясни какво е това чудо. Минал млад дървар и й казал:

— Преди две седмици Маргарет Форд спря в гората на връщане от Търгаргън. Седна да отдъхне в сянката на дърветата, пи вода от потока и яде лешници и ягоди, но точно когато тръгна да си ходи, кракът й се заплете в някакъв корен и тя падна, а когато стана от земята, една шипка има нахалството да й одраска ръката. Затова тя омагьоса гората и я закле да гори вечно.

Дъщерята на Учителя благодарила на дърваря за сведенията и продължила пътя си. Скоро ожадняла и се навела да пие вода от реката. Изведнъж една жена — или нещо, което много приличало на жена — се подало от водата. Цялото тяло на създанието било покрито с рибешки люспи, кожата му била сива и петниста като на пъстърва, а косата представлявала странна купчина от сиви перки. То сякаш се взирало злобно в дъщерята на Учителя, но кръглите му рибешки очи и дебелата му хлъзгава кожа не били пригодени да изразяват добре човешките настроения, затова било трудно да се каже.

— О, простете! — възкликнала стъписана дъщерята на Учителя.

Жената зинала, разкривайки паст, пълна с грозни рибешки зъби, но като че ли не могла да издаде и звук. После се завъртяла и се гмурнала във водата. Жена, която перяла дрехи на брега, обяснила на девойката:

— Това е Джоселин Трент. Тя имаше злочестината да бъде съпруга на мъж, когото Маргарет Форд харесваше. От ревност Маргарет Форд я омагьоса и принуди бедната дама да прекарва дни и нощи в речните плитчини, за да не изсъхнат омагьосаната й кожа и тяло, а понеже не може да плува, Джоселин живее в постоянен страх, че може да се удави.

Дъщерята на Учителя благодарила за сведенията.

След това девойката пристигнала в село Ховърингам. Мъж и жена, които яздели малко конче, я посъветвали да не влиза в селото и я превели по обиколни пътища и пътечки. Дъщерята на учителя се изкачила на малка зелена могила, погледнала надолу и видяла, че всички в селото ходят с дебели превръзки на очите. Тъй като не били свикнали със слепотата си, хората постоянно се удряли в стени, спъвали се в столчета и каруци, наранявали се с ножове и инструменти и се горели на огъня. В резултат на това всички били покрити с рани и синини, но никой не свалял превръзката от очите си.

— О! — възкликнала жената. — Свещеникът на Ховърингам имаше дързостта да порицае лошотията на Маргарет Форд. Всички други епископи, абати и каноници си мълчаха, а този крехък старец я предизвика и тя прокле цялото село. Сега всички са осъдени непрестанно да виждат пред очите си живи картини на най-големите си страхове. Бедните хора виждат как децата им гладуват, родителите им полудяват, любимите им ги презират и мамят. Съпруги виждат съпрузите си убити по най-жесток начин. И макар тези гледки да са само плод на въображението им, селяните са принудени да си връзват очите, за да не полудеят от видяното.

Девойката поклатила глава, ужасена от злината на Маргарет Форд, и продължила пътя си към имението на Джон Форд. Там заварила Маргарет и прислужниците й с тояги в ръце да подкарват кравите към обора за вечерното доене. Дъщерята на Учителя смело се приближила към Маргарет Форд. Последната тутакси се извърнала и я ударила с тоягата си.

— Лошо момиче! — креснала тя. — Знам коя си! Пръстенът ми каза. Знам, че си намислила да ме излъжеш — макар че нищо лошо не съм ти сторила, — да помолиш да те взема за слугиня, за да откраднеш пръстена ми. Е, знай, че съм го омагьосала със силни заклинания! Ако някой крадец има глупостта да го докосне с пръст, веднага всички пчели, оси и насекоми на земята ще се втурнат да го жилят, орли, соколи и птици ще се спуснат от небето да го изкълват, мечки, глигани и всички диви зверове ще го стъпчат и ще го разкъсат на парчета!

После Маргарет Форд здраво набила дъщерята на Учителя и казала на слугите да й дадат работа в кухнята.

Слугите, нещастни и измъчени хора, натоварили девойката с най-тежката работа и всеки път, когато Маргарет Форд ги биела и им се карала — а това се случвало доста често, — те си го изкарвали на момичето. Но дъщерята на Учителя не падала духом. Тя останала да работи в кухнята няколко месеца и през цялото време усилено мислела как да направи така, че Маргарет Форд да изпусне или да загуби пръстена. Маргарет Форд била жестока жена, лесно се ядосвала, а разгневяла ли се за нещо, яростта й не утихвала. При все това обаче тя обожавала малки деца, възползвала се от всяка възможност да храни бебета и щом вземела дете на ръце, нежността й не знаела граници. Нямала свои деца и всички, които я познавали, подозирали, че този факт особено я натъжава. Хората предполагали, че тя използва какви ли не магии, за да зачене, но без успех.

Един ден Маргарет Форд играела със съседско момиченце и казала, че ако има дете, би предпочела то да е момиче и да има млечнобяла кожа, зелени очи и медночервени къдрици (така изглеждала самата Маргарет Форд).

— О! — невинно възкликнала дъщерята на Учителя. — Жената на областния управител на Епърстоун има точно такова бебе, най-хубавото малко момиченце, което можете да си представите!

Маргарет Форд накарала девойката да я заведе в Епърстоун и да й покаже бебето на съпругата на областния управител, а когато видяла, че това дете наистина е най-милото и най-хубавото момиченце, което може да съществува (точно както казала дъщерята на Учителя), Маргарет Форд заявила на ужасената майка, че възнамерявала да вземе детето със себе си.

Още щом взела бебето, Маргарет Форд станала друг човек. Тя прекарвала дните си в грижи за детето, играела с него и му пеела. Маргарет Форд била доволна от живота си, използвала магическия пръстен много по-рядко отпреди и почти не се гневяла. Девойката живяла почти година в дома на Маргарет Форд. Един летен ден господарката, дъщерята на Учителя, детето и другите слуги обядвали на брега на реката. След като се нахранили, Маргарет Форд полегнала на сянка до един розов храст. Денят бил горещ и на всички много им се спяло.

След като се уверила, че господарката спи, дъщерята на Учителя взела бонбон и го показала на детето. Детето, което знаело много добре за какво служат бонбоните, отворило уста и девойката пуснала бонбона вътре. После със светкавична бързина и така, че другите слуги да не видят какво прави, свалила магическия пръстен от ръката на Маргарет Форд. После се развикала:

— Ох, ох, събудете се, господарке! Детето свали пръстена ви и го лапна! О, за Бога, смилете се над детето, развалете магията! Развалете магията!

Маргарет Форд се събудила и видяла издутите бузи на момиченцето, но в първия момент била твърде сънена и стресната, за да разбере какво става. Наблизо прелетяла пчела, дъщерята на Учителя я посочила и изпищяла. Другите слуги също се разпищели.

— Бързо, господарке, умолявам ви! — извикала девойката. Погледнала нагоре: — Ето, орлите и соколите приближават! — тя се вгледала в далечината. — О, ето ги мечките и глиганите, бързат насам, за да разкъсат на парчета бедното дете!

Маргарет Форд изкрещяла на магията в пръстена да спре и тя тутакси я послушала, и почти в същия миг детето глътнало бонбона. Докато господарката и слугите утешавали момиченцето, тръскали го и го молели да изплюе магическия пръстен, дъщерята на Учителя тичала по брега на реката към Нотингам.

Нататък нещата се развили по очаквания начин. Щом Маргарет Форд разбрала как са я изиграли, погнала девойката с коне и кучета. Няколко пъти дъщерята на Учителя мислела, че ще я заловят: преследвачите почти я настигали и кучетата лаели зад гърба й. Но историята разказва как всички пострадали от магиите на Маргарет Форд помогнали на бегълката: как селяните от Ховърингам свалили превръзките от очите си и въпреки всички ужасяващи гледки, които се занизали пред очите им, се втурнали да строят прегради, за да попречат на Маргарет Форд да мине; как бедната Джоселин Трент се подала от реката и се опитала да завлече Маргарет Форд със себе си в мътните води; как пламналата гора започнала да мята по преследвачите горящи клони. Пръстенът се върнал при Учителя от Нотингам, който поправил всички злини, извършени от Маргарет Форд, и възвърнал богатството и репутацията си. Има и друг вариант на историята, в който няма магически пръстен, нито вечно горяща гора, нито феникс — всъщност няма никакви чудеса. Според този вариант Маргарет Форд и дъщерята на Учителя от Нотингам (чието име било Доната Торел) не били врагове, а видни представителки на задруга на жени магьосници, процъфтявала в Нотингамшир през XII век. Хю Торел, Учителят от Нотингам, се противопоставил на задругата и положил големи усилия да я унищожи (въпреки че собствената му дъщеря членувала в нея). Той почти успял, но жените напуснали домовете, бащите и съпрузите си и отишли да живеят в гората под закрилата на Томас Годблес, много по-велик магьосник от Хю Торел. Този не толкова колоритен вариант на историята никога не се е радвал на същата популярност като другия, но според Джонатан Стрейндж това е истинската история и той я включва в „История и практика на английската магия“. ↑

[5] — Изпитвам глад, който не може да бъде задоволен с една супа! (фр.) — Бел. прев. ↑

26
ДЪРЖАВА, КОРОНА И СКИПТЪР

Септември 1809 година

ВСЯКА НОЩ БЕЗ ИЗКЛЮЧЕНИЕ лейди Поул и Стивън Блек следваха зова на тъжната камбана, за да танцуват в сенчестите зали на „Изгубена надежда“. По моден блясък и красота това безспорно бяха ненадминати балове, най-великолепните, които Стивън бе виждал, но изисканите дрехи и грацията на танцуващите създаваха странен контраст със самата къща, която показваше множество признаци на бедност и упадък. Музиката беше винаги неизменна. Един и същ оскъден брой мелодии се изпълняваха от самотна цигулка под съпровода на една-единствена флейта. Мазните лоени свещи — с набитото си око на иконом Стивън неволно отбелязваше колко малко са те за такъв многолюден бал — хвърляха причудливи сенки, които се точеха по стените, следвайки движенията на танцьорите.

Случваше се лейди Поул и Стивън да се включват в дълги процесии, чиито участници разнасяха знамена по прашни, зле осветени коридори (джентълменът с коса като глухарче имаше слабост към подобни церемонии). Някои от знамената бяха древни, разпадащи се, плътно избродирани платна, други изреждаха победите на джентълмена над враговете му и всъщност бяха направени от изсушените пожълтели кожи на самите тези врагове, с устни, очи, коси и дрехи, бродирани върху тях от роднините им от женски пол. Джентълменът с коса като глухарче никога не се отегчаваше от тези удоволствия и като че ли изобщо не се съмняваше, че Стивън и лейди Поул се забавляват не по-малко от него.

Макар да бе непостоянен във всичко друго, той проявяваше постоянство в две неща: възхищението си от лейди Поул и привързаността си към Стивън Блек. Последното демонстрираше, като правеше на Стивън екстравагантни подаръци и му изпращаше странни късмети. Някои от подаръците както и преди поднасяше на мисис Бренди от името на Стивън, а други даваше направо на иконома. Джентълменът весело обясняваше:

— Злият ви враг няма да разбере нищо (имаше предвид сър Уолтър). Аз хитро го заслепих с магия, за да не му хрумне да се чуди какво става. Дори утре да станете архиепископ на Кентърбъри, той няма да се изненада! Никой няма да се изненада.

Изведнъж като че ли го осени мисъл.

— Искате ли утре да станете архиепископ на Кентърбъри, Стивън?

— Не, сър, благодаря ви.

— Сигурен ли сте? Не е никак трудно и ако църквата ви привлича…

— Уверявам ви, сър, че ни най-малко не ме привлича.

— Както винаги добрият ви вкус си казва думата. Митрата е изключително неудобна за носене и никак няма да ви отива.

Животът на горкия Стивън изобилстваше от чудеса. Кажи-речи през ден ставаше нещо, което му носеше някаква облага. Понякога фактическата стойност на придобивката беше незначителна — не повече от няколко шилинга, — но начинът, по който тя стигаше до него, бе винаги невероятен. Веднъж например при Стивън дойде управител на ферма, който настояваше, че преди няколко години двамата са се срещнали на бой с петли край Ричмънд в северната част на Йоркшир и Стивън се е обзаложил с него, че един ден Уелският принц ще направи нещо, с което ще опозори страната. Тъй като това наистина се е случило (управителят посочи като срамно деяние факта, че принцът е изоставил съпругата си), той дошъл в Лондон с пощенския дилижанс, за да донесе на Стивън двадесет и седем шилинга и шест пенса — стойността на залога. Икономът напразно твърдеше, че никога не е ходил нито на бой с петли, нито в Ричмънд, нито в северната част на Йоркшир, но управителят не се успокои, докато Стивън не взе парите.

Няколко дни след посещението на управителя на улицата пред къщата на „Харли Стрийт“ се появи голямо сиво куче. Бедното животно бе цялото мокро и кално от дъжда и по всичко личеше, че е пропътувало голямо разстояние. Още по-любопитно беше, че в зъбите си кучето стискаше някакъв документ. Лакеите Робърт и Джефри и готвачът Джон Лонгридж всячески се мъчеха да изпъдят животното, като викаха и хвърляха по него бутилки и камъни, но то понасяше философски това отношение и отказваше да се махне, докато Стивън Блек не излезе на дъжда и не взе документа от устата му. После кучето си тръгна с вид на кротко доволство, сякаш се поздравяваше за добре свършената тежка работа. Документът се оказа карта на село в Дербишир и покрай всички останали чудновати неща показваше тайна врата в склона на някакъв хълм.

Друг път Стивън получи писмо от кмета и съветниците на Бат, в което се съобщаваше, че преди два месеца маркизът на Уелсли посетил Бат и по време на престоя си не правил нищо друго освен да говори за Стивън Блек и за забележителната му честност, ум и преданост на своя господар. Кметът и съветниците останали толкова заинтригувани от думите на Негово сиятелство, че веднага поръчали да се направи медал в чест на живота и добродетелите на Стивън. След като били изработени петстотин екземпляра от този медал, за радост на всички управниците на града поръчали те да се раздадат на най-големите домакинства в Бат. Кметът и съветниците изпращаха един медал на Стивън и го молеха следващия път, когато дойде в Бат, да им се представи, за да организират пищна вечеря в негова чест.

Никое от тези чудеса не допринасяше за повдигане на духа на горкия Стивън. Те само подчертаваха призрачното естество на настоящия му живот. Икономът знаеше, че управителят на фермата, кучето, кметът и съветниците са действали против природата си: управителите обичат парите и не ги раздават наляво и надясно без причина, кучетата не тичат седмици наред, за да изпълняват странни поръчения, а кметовете и съветниците не проявяват внезапен интерес към прислужници негри, които никога не са виждали. Но никой от приятелите на Стивън не изглеждаше изненадан от обрата, който беше приел животът му. Повдигаше му се от гледката на злато и сребро, а малката му стаичка под покрива на къщата на „Харли Стрийт“ беше препълнена със съкровища, които не му трябваха.

Вече близо две години Стивън живееше под властта на магията на джентълмена с коса като глухарче. Той често молеше джентълмена да го освободи — или ако не него, то лейди Поул, — но благодетелят му не искаше и да чуе. Затова Стивън правеше опити да разкаже на някого на какво са подложени двамата с лейди Поул. Отчаяно се мъчеше да открие прецеденти за техния случай. Надяваше се да намери някого, който да им помогне да се освободят. Първият човек, с когото заговори за това, беше лакеят Робърт. Стивън го предупреди, че ще му открие нещо много лично за една тайна тегоба, която го измъчва, и Робърт придоби подходящо за случая важно и заинтересовано изражение. Но когато икономът заговори, за свое най-голямо учудване откри, че изнася увлекателна научна беседа по съвсем друг въпрос: отглеждането и използването на граха и фасула, неща, от които не разбираше. И което беше още по-лошо, част от сведенията в тази беседа бяха от крайно необичайно естество и несъмнено биха учудили всеки земеделец или градинар. Стивън обясняваше различните свойства на фасула в зависимост от това дали се засажда или бере при пълнолуние, при новолуние, в Нощта на огньовете или срещу Еньовден и как тези свойства се променят, ако фасулът се засажда или бере със сребърна лопатка или с нож.

Следващият човек, на когото икономът се опита да каже за нещастието си, беше Джон Лонгридж. Този път той установи, че разказва подробната история на делата и преживелиците на Юлий Цезар в Британия. Историята му беше по-точна и вярна от версиите на всички учени и създаваше впечатлението, че Стивън е изучавал предмета двадесет години и повече. Отново в разказа му се съдържаха сведения, които не се срещаха в нито една книга[1].

Той направи още два опита да разкаже за тежкото си положение. На мисис Бренди Стивън изложи странна защита на Юда Искариот, в която обяви, че в последните си действия Юда изцяло е следвал напътствията на двама мъже — Джон Медна глава и Джон Калаен крак, които смятал за ангели; а на Тоби Смит, продавача в магазина на мисис Бренди, изреди списък на всички хора в Ирландия, Шотландия, Уелс и Англия, отвлечени от феи за последните двеста години. За никого от тези хора Стивън дори не беше чувал.

Той бе принуден да заключи, че колкото и да се опитва, не може да говори за омагьосването си.

Човекът, който страдаше най-много от необяснимото мълчание и посърналия вид на Стивън, несъмнено беше мисис Бренди. Тя не разбираше, че той се е променил за целия свят и виждаше само, че се е променил към нея. Един ден в началото на септември Стивън отиде да я навести. Двамата не бяха се виждали от седмици и това толкова бе натъжило мисис Бренди, че тя писа на Робърт Остин, а Робърт отиде при Стивън и го нахока за пренебрежителното му отношение към дамата. Но когато икономът дойде в малката всекидневна над магазина на „Сейнт Джеймс Стрийт“, никой не би обвинил мисис Бренди, ако го помолеше тутакси да си тръгне. Той седеше, подпрял глава с ръце, въздишаше тежко и нямаше какво да й каже. Тя му предложи вино от Констанция[2], мармалад, кифла със стафиди по стара рецепта, всевъзможни деликатеси, но Стивън отказа всичко. Нищо не искаше, затова мисис Бренди седна от другата страна на камината и се захвана с бродерията си — нощна шапка, която украсяваше за него.

— Може би — каза тя — Лондон и аз сме ви дотегнали и искате да се върнете в Африка?

— Не — отвърна Стивън.

— Предполагам, че Африка е много очарователно място — продължи мисис Бренди, която сякаш бе твърдо решена да се самонакаже, като незабавно изпрати Стивън в Африка. — Всички казват, че е така. Където и да погледнеш, има портокали и ананаси, и захарна тръстика, и какаови дървета — тя беше работила четиринадесет години в бакалия и представата й за местата по света бе тясно обвързана със стоките, които се внасяха от там. Мисис Бренди се засмя горчиво. — Сигурно в Африка не бих могла да въртя търговия. Каква нужда ще имат хората от магазин, когато трябва само да протегнат ръка, за да откъснат плод от близкото дърво? О, така е! В Африка бих се разорила за нула време — тя скъса конец със зъби. — Не че не бих тръгнала още утре — мисис Бренди ядосано вдяна конеца в невинното ухо на иглата, — ако някой ме помоли за това.

— Бихте отишли в Африка заради мен? — попита изненадан Стивън Блек. Мисис Бренди вдигна глава.

— Бих отишла навсякъде заради вас — отвърна тя. — Мислех, че го знаете. Двамата се спогледаха натъжени.

Стивън каза, че трябва да се прибира, защото има работа на „Харли Стрийт“.

Когато излезе на улицата, небето беше притъмняло и валеше дъжд. Хората се криеха под чадъри. Стивън тръгна по „Сейнт Джеймс Стрийт“ и видя странна гледка — черен кораб плаваше към него през сивия мокър въздух точно над главите на минувачите. Беше фрегата, висока около две стъпки, с мръсни опърпани платна и олющена боя. Тя се издигаше и спускаше, повтаряйки движенията на корабите в морето. Щом я видя, Стивън потръпна. От тълпата изскочи един просяк, негър с тъмна и лъскава кожа като на иконома. Корабът беше закрепен на шапката му. Докато вървеше, човекът ту навеждаше, ту надигаше глава, за да може фрегатата му да плава. Той правеше тези любопитни движения с глава и се полюшваше много бавно и предпазливо от страх огромната му шапка да не падне. Отстрани изглеждаше така, сякаш просякът изпълняваше необичайно бавен танц. Името на човека бе Джонсън. Той беше беден сакат моряк, комуто бяха отказали пенсия. Тъй като нямаше други средства за препитание, просякът пееше по улиците и просеше, за да се изхранва, при това с голям успех, и в целия град го познаваха заради странната му шапка. Джонсън протегна ръка към Стивън, но той се извърна. Икономът винаги се стараеше да не разговаря и да не общува с негри с ниско обществено положение. Боеше се, че ако го видят да говори с такива хора, могат да го свържат по някакъв начин с тях.

Той чу някой да го вика по име и подскочи като ужилен, но после видя Тоби Смит, продавача в магазина на мисис Бренди.

— О, мистър Блек! — извика Тоби запъхтян. — Ето къде сте били! Обикновено вървите толкова бързо, сър! Бях сигурен, че вече сте се прибрали на „Харли Стрийт“. Мисис Бренди ви изпраща много поздрави, сър, и казва, че сте забравили това до стола си.

Тоби му подаде сребърна диадема, изящен предмет с размери точно като за главата на Стивън. По нея нямаше други украшения, освен няколко причудливи символа и непознати букви, издълбани върху повърхността й.

— Но това не е мое! — каза Стивън.

— О! — възкликна Тоби в недоумение, но после явно реши, че Стивън се шегува. — Мистър Блек, сякаш не съм виждал тази диадема на главата ви стотици пъти!

После се засмя, поклони се и се втурна обратно към магазина, като остави Стивън с диадемата в ръка.

Икономът прекоси „Пикадили“ и влезе в „Бонд Стрийт“. Не беше направил и няколко крачки, когато чу викове и видя по улицата да тича дребна фигура. На ръст изглеждаше не повече от четири-петгодишно дете, но мъртвешки бледото изнурено лице като че ли принадлежеше на юноша. В далечината тичаха двама или трима мъже с викове „Крадец“! и „Дръжте го!“.

Стивън се изпречи на пътя на крадеца. Но макар че момчето не можеше да избяга от иконома (който беше пъргав), последният не успя да удържи злосторника (който беше ловък). Крадецът стискаше обемист вързоп от червен плат, който някак съумя да пъхне в ръцете на Стивън, преди да потъне в тълпата от хора пред дюкяна на златаря Хемингс. Тези хора бяха току-що излезли от дюкяна и не знаеха за крадеца, затова не се дръпнаха, за да сторят път на преследвачите му. Никой не видя накъде избяга момчето.

Стивън стоеше насред улицата с вързопа в ръка. Платът беше меко старо кадифе, плъзна се и разкри дълъг сребърен прът.

Първият от преследвачите, който се приближи към него, бе хубав джентълмен, строго, но елегантно облечен в черно.

— За малко да го хванете — каза той на Стивън.

— Много съжалявам, сър — отвърна икономът, — че не можах да го задържа, докато дойдете. Но както виждате, взех откраднатото — и подаде на мъжа сребърния прът и парчето червено кадифе, но той не ги взе.

— Майка ми е виновна! — гневно възкликна джентълменът. — Как може да е толкова небрежна? Казвал съм й хиляди пъти, че ако оставя прозореца на всекидневната отворен, рано или късно ще влезе крадец. Не съм ли й го казвал стотици пъти, Едуард? Не съм ли, Джон? — последните две изречения бяха адресирани към слугите на джентълмена, които току-що бяха настигнали господаря си. Те бяха прекалено задъхани, за да отговорят, но с енергично кимане увериха Стивън, че джентълменът наистина е казвал това.

— Целият град знае, че в дома ми има много ценни вещи — продължи мъжът, — а тя продължава да отваря прозореца напук на всичките ми предупреждения! И сега, разбира се, плаче за загубата на тази скъпоценност, която семейството ми притежава от стотици години. Иначе майка ми много се гордее със семейството ни и богатството ни. Този скиптър например е доказателство, че ние сме потомци на древни крале от Уесекс, защото той е принадлежал на Едгар или Алфред, или някой друг от тамошните крале.

— В такъв случай трябва да го вземете, сър — каза Стивън. — Предполагам, че на майка ви много ще й олекне, като го види цял и невредим.

Джентълменът посегна да вземе скиптъра, но изведнъж отдръпна ръката си.

— Не! — възкликна той. — Няма да го взема! Няма, кълна се! Ако върна тази скъпоценност на майка ми, тя никога няма да научи какви тежки последици може да има нейната небрежност! Никога няма да се научи да държи прозореца затворен! И кой знае какво ще изгубим следващия път! Току-виж утре съм се прибрал и съм заварил къщата празна! Не, сър, задръжте скиптъра! Това е награда за усилията ви да заловите крадеца.

Слугите на джентълмена закимаха, сякаш това им се струваше съвсем логично, после към тях се приближи файтон, всички се качиха и потеглиха.

Стивън остана на дъжда с диадема в едната ръка и скиптър в другата. Пред него бяха магазините на „Бонд Стрийт“, най-модните в цялото кралство. На витрините им бяха изложени коприни и кадифе, шапки с перли и паунови пера, диаманти, рубини, скъпоценности и всевъзможни златни и сребърни украшения.

„Е — помисли си икономът, — със сигурност той ще ми предостави най-различни чудни скъпоценности от съдържанието на тези магазини. Но аз ще го надхитря. Ще се прибера по друг път.“

Стивън сви в тясна уличка между две сгради, прекоси малък двор, мина през една порта, озова се на алея и излезе на малка улица с ред скромни къщи. Там беше пусто и необичайно тихо. Единственият шум идваше от дъждовните капки, които падаха по паважа. Дъждът беше затъмнил всички фасади така, че изглеждаха почти черни. Обитателите на къщите явно бяха много пестеливи хора, защото никой от тях не беше запалил лампа или свещ, въпреки че денят бе мрачен. Все пак дъждовните облаци не бяха покрили плътно небето и на хоризонта се мержелееше водниста белезникава светлина, така че между тъмното небе и тъмната земя дъждът тъчеше светли сребристи нишки.

Изведнъж нещо лъскаво се изтърколи от една тъмна пресечка, колебливо заподскача по мокрите павета и спря точно в краката на Стивън.

Той го погледна и тежко въздъхна; както и предполагаше, това беше малка сребърна топка, доста очукана и стара на вид. На върха й, където трябваше да има кръст, символ на това, че целият свят принадлежи на Бога, имаше мъничка разперена длан. Един от пръстите се беше отчупил. Този символ — разперената длан — беше добре познат на Стивън. Използваше го джентълменът с коса като глухарче. Предишната нощ икономът бе взел участие в процесия, на която носеше знаме със същата тази емблема по мрачни пусти дворове и алеи с огромни дъбове, в чиито невидими клони свистеше вятър.

Разнесе се звук от отваряне на прозорец. Една жена от близката къща подаде глава навън. Косата и беше навита на хартийки.

— Хайде, вдигнете го! — провикна се тя и измери Стивън със злобен поглед.

— Но това не е мое! — извика той в отговор.

— Не било негово! — още повече се ядоса жената. — Сякаш не видях как падна от джоба ви и се търкулна на улицата! Да не ми е името Марая Томпкинс! Ден и нощ се трепя да чистя „Пепър Стрийт“, а вие идвате тук да си хвърляте боклуците!

Стивън въздъхна и вдигна топката. Установи, че каквото и да говореше или мислеше Марая Томпкинс, ако пъхнеше предмета в джоба си, имаше голяма опасност платът да се скъса — топката беше много тежка. Затова той беше принуден да върви в дъжда със скиптър в едната ръка и държава в другата. Диадемата сложи на главата си — това беше най-удобното място за нея — и в този вид тръгна към дома.

Когато пристигна в къщата на „Харли Стрийт“, Стивън отиде в кухнята. Забеляза, че е влязъл не в кухнята, както е смятал, а в стая, която не бе виждал досега. Той кихна три пъти.

След миг се увери, че не се намира в „Изгубена надежда“. Стаята беше най-обикновена наглед — всъщност такава, каквато можеше да се види във всяка заможна лондонска къща. Правеше впечатление обаче, че е необичайно занемарена. Обитателите, очевидно наскоро пристигнали в къщата, като че ли все още разопаковаха вещите си. Навсякъде се виждаха предмети, чието място беше по-скоро във всекидневната или в кабинета: маси за карти, работни маси, библиотечни маси, прибори за камина, столове с различна степен на удобство и практичност, огледала, чаени чаши, червен восък за печати, свещници, картини, книги (внушителен брой), пепелници, мастилници, пера, хартия, часовници, кълба връв, столчета за крака, паравани за камина и писалища. Но всички тези неща бяха събрани накуп и струпани едно върху друго в необичайни и изненадващи комбинации. Навсякъде бяха пръснати сандъци, кутии и вързопи, едни непокътнати, други наполовина разопаковани, трети само отворени. Сламата от сандъците беше извадена и лежеше разпиляна по пода и по мебелите, в резултат на което по тях се събираше прах и караше Стивън да киха. Част от сламата беше паднала в камината, така че съществуваше сериозна опасност всичко в стаята да пламне.

Там имаше още двама души: човек, когото Стивън не беше виждал досега, и джентълменът с коса като глухарче. Непознатият седеше на малка маса до прозореца. Макар че би трябвало да разопакова нещата и да подрежда стаята, той беше оставил работата си и четеше книга. От време на време мъжът прекъсваше четенето си, за да надзърне в другите книги, оставени на масата, промърморваше нещо под носа си и се втурваше да пише в малък бележник, целият в мастилени петна.

Междувременно джентълменът с коса като глухарче седеше в кресло от другата страна на камината и наблюдаваше мъжа с такава злоба и гняв, че Стивън се уплаши за живота му. Но щом погледът на джентълмена падна върху Стивън, лицето му грейна радостно и приветливо.

— Ах, ето ви и вас! — възкликна той. — Колко благороден изглеждате с тези царствени атрибути!

Срещу вратата имаше голямо огледало. За пръв път Стивън се видя с короната, скиптъра и държавата. Изглеждаше като същински крал. Обърна се да погледне мъжа на масата, за да види реакцията му на неочакваната поява на чернокож мъж с корона.

— О, не се безпокойте за него! — каза джентълменът с коса като глухарче. — Той не може нито да ни види, нито да ни чуе. Не е по-способен от другия. Вижте! — джентълменът взе лист хартия, смачка го и го хвърли по главата на мъжа. Последният не трепна, не вдигна глава, изобщо не реагира.

— Другият ли, сър? — попита Стивън. — Кого имате предвид?

— Този тук е младият магьосник, който наскоро пристигна в Лондон.

— Наистина ли? Да, разбира се, чух за това. Сър Уолтър има високо мнение за него. Но, често казано, не помня името му.

— О, какво значение има? Важното е, че е също толкова глупав, колкото и другият, и също толкова грозен.

— Какво? — сепна се магьосникът, вдигна поглед от книгата си и подозрително се огледа из стаята. — Джеръми! — провикна се той.

Един слуга подаде глава през вратата, но не си направи труда да влезе в стаята.

— Какво има, сър?

Стивън се ококори при вида на подобно небрежно поведение — той никога не би допуснал такова нещо на „Харли Стрийт“. Стрелна слугата с презрителен поглед, за да му покаже какво мисли за него, но си спомни, че Джеръми не би могъл да го види.

— Тези лондонски къщи са много зле построени — каза магьосникът. — Чувам какво си говорят хората в съседната къща.

Това заинтригува слугата на име Джеръми дотолкова, че той се изкуши да влезе в стаята. Застана по средата й и се заслуша.

— Толкова тънки ли са стените? — продължи магьосникът. — Мислите ли, че може да се срутят?

Джеръми почука по стената, разделяща къщата от тази на съседите. В отговор се разнесе глух и тих звук като от всяка солидна, здрава стена в кралството. В недоумението си слугата каза:

— Нищо не чувам, сър. Какво си говореха хората?

— Мисля, че чух единият да нарича другия глупав и грозен.

— Сигурен ли сте, сър? Там живеят две възрастни дами.

— Ха-ха! Това нищо не доказва. В наше време възрастта не е гаранция за каквото и да било.

След тази забележка магьосникът изведнъж се отегчи от разговора. Той се върна към заниманията си и отново се зачете в книгата.

Джеръми почака малко и като видя, че господарят му сякаш е забравил за него, излезе от стаята.

— Още не съм ви благодарил, сър — каза Стивън на джентълмена с коса като глухарче, — за прекрасните подаръци.

— О, Стивън! Радвам се, че съм ви доставил удоволствие. Признавам, че диадемата е собствената ви шапка, преобразена с помощта на магия. Далеч повече бих предпочел да ви дам истинска корона, но не бях в състояние да намеря за толкова кратко време. Смея да предположа, че сте разочарован. Всъщност сега, като се замисля, кралят на Англия има няколко корони и рядко ги използва.

Той вдигна ръце във въздуха и посочи нагоре с невероятно дългите си бели показалци.

— О! — възкликна Стивън, внезапно осъзнал какво иска да направи джентълменът. — Ако възнамерявате да направите магия, с която да призовете тук краля на Англия с една от короните му — както предполагам, понеже знам колко сте любезен, — моля ви да си спестите този труд! Виждате, че в момента нямам нужда от корона, а кралят на Англия е много възрастен джентълмен: дали няма да е по-добре, ако му позволим да си остане у дома?

— А, добре! — каза джентълменът и свали ръцете си.

Поради липса на друго занимание той продължи да хули младия магьосник. Нищо в този човек не му допадаше. Джентълменът се присмиваше на книгата, която той четеше, намираше недостатъци на ботушите му и по никакъв начин не одобряваше ръста му (въпреки факта, че на ръст магьосникът беше точно колкото джентълмена с коса като глухарче, както се видя, щом и двамата станаха).

Стивън бързаше да се върне към задълженията си на „Харли Стрийт“, но се боеше, че ако ги остави сами, джентълменът може да започне да хвърля нещо повече от хартийки по магьосника.

— Искате ли да ме изпратите до „Харли Стрийт“, сър? — предложи икономът. — По пътя ще можете да ми разкажете за благородните си дела, с които сте променили Лондон и сте му донесли слава. Разказите ви винаги са много забавни. Никога не ми омръзва да ги слушам.

— На драго сърце, Стивън! На драго сърце!

— Далеч ли е, сър?

— Кое, Стивън?

— „Харли Стрийт“, сър. Не знам къде се намираме.

— Намираме се на „Сохо Скуеър“ и изобщо не е далеч!

Когато стигнаха къщата на „Харли Стрийт“, джентълменът много сърдечно се сбогува със Стивън, като му каза да не тъгува от раздялата им и му напомни, че същата нощ ще се срещнат отново в „Изгубена надежда“…

— …където ще се състои очарователна церемония в камбанарията на най-източната кула. Ще честваме едно събитие, станало преди — о, петстотин години или някъде там, — когато аз с хитрост залових децата на врага си, бутнахме ги от камбанарията и те намериха смъртта си. Тази нощ ще направим възстановка на великата си победа! Ще облечем сламени чучела в окървавените дрехи на децата и ще ги хвърлим на паважа, а после ще пеем, ще танцуваме и ще се радваме на унищожението им!

— Всяка година ли изпълнявате тази церемония, сър? Сигурен съм, че ако съм присъствал, щях да си я спомня. Толкова е… поразителна.

— Радвам се, че мислите така. Изпълнявам я, когато се сетя. Разбира се, церемонията беше още по-поразителна, когато използвахме истински деца.

[1] Стивън разказа как след пристигането си на нашите брегове Юлий Цезар оставил войската си и влязъл в малка зелена горичка. Не направил и няколко крачки, когато видял двама млади мъже, които въздишали дълбоко и в мъката си удряли с юмруци земята. И двамата били забележително красиви и облечени в най-фини тъкани, боядисани в най-редки цветове. Юлий Цезар останал толкова поразен от благородния вид на тези младежи, че ги обсипал с въпроси, а те му отговорили искрено и без никаква плахост. Обяснили му, че са подали жалби в местния съд. Съдът заседавал веднъж на всеки три месеца, за да урежда споровете и да наказва виновниците сред местните жители, но за беда народът им е много пакостливо и сприхаво племе и в момента не се изслушват никакви дела, защото не може да се намери безпристрастен съдия: всеки достоен човек измежду тях или е обвинен в престъпление, или поддържа тесни взаимоотношения с някого от обвиняемите. Като чул това, Цезар се смилил над тях и веднага предложил да стане съдия, което младежите с готовност приели. Те го повели по кратък път през гората към обрасла с трева падина между полегати зелени хълмове. Там Цезар заварил около хиляда невиждано красиви мъже и жени. Седнал на склона на един от хълмовете и изслушал всичките им жалби и обвинения, а след това отсъдил толкова мъдро, че всички останали доволни и никой не си тръгнал с лоши чувства.

Хората били толкова доволни от Юлий Цезар, че му предложили в замяна каквото пожелае. Цезар помислил малко и казал, че иска да завладее света. Те му го обещали. ↑

[2] Район в Южна Африка, прочут с хубавото си вино. — Бел. прев. ↑

27
ЖЕНАТА НА МАГЬОСНИКА

Декември 1809 — януари 1810 година

СЕГА В ЛОНДОН ИМАШЕ двама магьосници, на които да се възхищават и за които да говорят и едва ли някой ще се изненада да научи, че от двамата жителите на Лондон предпочитаха мистър Стрейндж. Стрейндж отговаряше на всеобщите представи за това какъв трябва да бъде един магьосник. Той беше висок, очарователен, с иронична усмивка и за разлика от мистър Норел говореше много за магия и нямаше нищо против да отговаря на въпроси по темата. Мистър и мисис Стрейндж посещаваха множество вечери и приеми и на тях Стрейндж обикновено доставяше удоволствие на компанията, като показваше някой дребен магически трик. Най-популярната магия, която правеше, беше извикване на видения върху водна повърхност[1]. За разлика от Норел той не използваше сребърен леген, който беше традиционният съд за извикване на видения. Стрейндж предпочиташе да изчака, докато слугите разчистят масата и свалят покривката, след което разливаше чаша вода или вино върху масата и извикваше видения в локвата течност. За щастие домакините бяха толкова доволни от магията, че никога не се оплакваха от петната по съсипаните си маси и килими.

Колкото до мистър и мисис Стрейндж, те се бяха установили и се чувстваха добре в Лондон. Живееха в къща на „Сохо Скуеър“ и Арабела беше погълната от приятните грижи по обзавеждането на новия си дом: поръчваше изискани мебели при дърводелците, молеше приятели да й препоръчат благонадеждни слуги и всеки ден обикаляше магазините.

Една сутрин в средата на декември тя получи писмо от продавача в магазина за тапицерии и пердета „Хейг и Чипъндейл“ (много внимателен човек) с вестта, че току-що са получили коприна с бронзов цвят на сатенени и моарирани райета, която според него ще бъде много подходяща за завеси за гостната на мисис Стрейндж. Това налагаше известна промяна в плановете на Арабела за деня.

— Ако се съди по описанието на мистър Съмнър, тази коприна наистина е много изискана — каза тя на закуска — и очаквам много да ми хареса. Но ако избера коприна с цвят на бронз за завесите, тогава ще трябва да се откажа от виненочервеното кадифе за шезлонга. Не мисля, че бронзовото ще отива на виненочервеното. Затова ще отида във „Флинт и Кларк“, за да погледна отново виненочервеното кадифе и да видя дали ще намеря сили да се откажа от него. После ще отида в „Хейг и Чипъндейл“. Но това означава, че няма да имам време да посетя леля ти, макар че е редно, защото тази сутрин тя си заминава за Единбург. Исках да й благодаря за Мери, прислужницата, която ми препоръча.

— М-м-м? — измънка Стрейндж, който ядеше горещи кифли със сладко и четеше „Любопитни наблюдения върху анатомията на феите“ от Холгарт и Пикъл[2].

— Мери. Новата прислужница. Снощи я видя.

— А! — каза Стрейндж и обърна страницата.

— Тя изглежда мило, приятно и тихо момиче. Сигурна съм, че ще останем много доволни от нея. Та, исках да кажа, че ще ти бъда много благодарна, Джонатан, ако тази сутрин минеш да видиш леля си. Можеш да отидеш пеша до „Хенриета Стрийт“ след закуска и да благодариш на леля си за Мери. После можеш да дойдеш в „Хейг и Чипъндейл“ и да ме изчакаш там. О, отбий се и в „Уеджууд и Биърли“, за да попиташ хората кога ще пристигне новият ни обеден сервиз. Няма да те затрудни. Съвсем на път ти е — Арабела изгледа подозрително съпруга си. — Джонатан, слушаш ли ме?

— М-м-м? — отвърна Стрейндж и вдигна глава. — О, разбира се!

И така Арабела, придружавана от един слуга, отиде на „Уигмор Стрийт“, където се намираше магазинът на Флинт и Кларк. Но след като отново погледна виненочервеното кадифе, тя заключи, че колкото и да е хубаво, все пак е малко мрачно. После нетърпеливо тръгна към „Сейнт Мартинс Лейн“, за да вземе коприната с цвят на бронз. Когато пристигна в „Хейг и Чипъндейл“, продавачът я очакваше, но съпругът й не беше там. Човекът каза, че искрено съжалява, но мистър Стрейндж цяла сутрин не е идвал.

Арабела излезе на улицата.

— Джордж, виждаш ли някъде господаря? — обърна се тя към слугата.

— Не, мадам.

Заваля сив дъжд. Някакво предчувствие я накара да надзърне през витрината на съседната книжарница. Видя Стрейндж, който енергично разговаряше със сър Уолтър Поул. Арабела влезе в книжарницата, поздрави сър Уолтър и мило попита дали съпругът и е ходил при леля си или в „Уеджууд и Биърли“.

Стрейндж изглеждаше малко озадачен от въпроса й. Сведе поглед и забеляза, че държи дебела книга. Намръщи се, сякаш не можеше да проумее как тази книга се е озовала в ръцете му.

— Разбира се, смятах да го направя, скъпа — каза той, — но сър Уолтър ме задържа и не можах да отида никъде.

— Вината е изцяло моя — побърза да се намеси сър Уолтър. — Имаме проблем с блокадата. Случаят е съвсем обичаен и аз го обсъждах с мистър Стрейндж, като се надявах той и мистър Норел да ни помогнат.

— И можете ли да помогнете? — попита Арабела.

— О, мисля, че да — отвърна Стрейндж.

Сър Уолтър обясни, че британското правителство е получило сведения от разузнаването за френски кораби, около десет на брой, които са пробили британската блокада. Никой не знаеше накъде са отплавали и какви са намеренията им. Освен това правителството не знаеше къде да намери адмирал Армингкрофт, който би трябвало да възпрепятства пробива на блокадата. Адмиралът и флотилията му от десет фрегати и два линейни кораба бяха изчезнали — вероятно бяха тръгнали да преследват французите. В Мадейра понастоящем се намираше един обещаващ млад капитан и ако Адмиралтейството успееше да научи какво става и къде, щеше да възложи на капитан Лайтууд командването на четири или пет кораба и да го изпрати на мястото на събитията. Лорд Мългрейв попита адмирал Грийнуакс какво смята, че трябва да се направи, адмирал Грийнуакс се обърна към министрите, а министрите предложиха незабавно да се посъветват с мистър Стрейндж и мистър Норел.

— Не искам да оставате с впечатлението, че Адмиралтейството е съвсем безпомощно без мистър Стрейндж — каза сър Уолтър усмихнат. — Те направиха каквото можаха. Изпратиха един чиновник, мистър Петрофакс, в Гринуич, за да се срещне с приятеля от детинство на адмирал Армингкрофт и да го попита, след като най-добре познава характера на адмирала, какво според него е направил той при тези обстоятелства. Но когато мистър Петрофакс пристигнал в Гринуич, намерил приятеля от детинство на адмирал Армингкрофт пиян в леглото и не бил сигурен дали този приятел изобщо е разбрал въпроса му.

— Норел и аз със сигурност ще успеем да предложим нещо — каза Стрейндж замислен, — но ми се струва, че трябва първо да видя карта на мястото.

— У дома разполагам с всички необходими карти и документи. Един от слугите ми ще ги донесе днес на „Хановер Скуеър“ и може би ще бъдете така любезен да поговорите с мистър Норел…

— О, но можем да го направим още сега! — предложи Стрейндж. — Арабела няма нищо против да почака малко! Нямаш нищо против, нали? — обърна се той към жена си. — Имам среща с мистър Норел в два часа и мисля, че ако веднага му обясня проблема, можем да бъдем готови с отговора още преди вечеря.

Тъй като беше мила, покорна жена и добра съпруга, Арабела временно изостави всички мисли за новите си завеси и увери господата, че при тези обстоятелства няма нищо против да почака. Уговориха се мистър и мисис Стрейндж да придружат сър Уолтър до дома му на „Харли Стрийт“.

Стрейндж извади часовника си и го погледна.

— Двадесет минути до „Харли Стрийт“, четиридесет и пет минути за запознаване с проблема. После още петнадесет минути до „Сохо Скуеър“. Да, имаме достатъчно време.

Арабела се разсмя.

— Той не винаги е толкова прецизен, уверявам ви — каза тя на сър Уолтър, — но във вторник закъсня за среща с лорд Ливърпул и на мистър Норел не му стана никак приятно.

— Вината не беше моя! — запротестира Стрейндж. — Бях готов да изляза навреме, но не можах да намеря ръкавиците си.

Шеговитото подмятане на Арабела за неговата неточност продължи да го измъчва и през целия път до „Харли Стрийт“ той гледаше часовника си, сякаш се надяваше да открие някакъв недостатък в хода на времето, който досега не е забелязал и който да го оневини. Когато наближиха, Стрейндж реши, че го е открил.

— Ха! — изведнъж възкликна той. — Разбрах какво има. Часовникът ми е неточен!

— Не мисля — каза сър Уолтър, извади своя часовник и го показа на Стрейндж. — Точно дванадесет часа е. Моят показва същото.

— Тогава защо не чувам камбаните? — попита Стрейндж. — Ти чуваш ли камбаните? — обърна се той към Арабела.

— Не, нищо не чувам.

Сър Уолтър се изчерви и промърмори, че камбаните в неговата и съседните енории вече не бият.

— Наистина ли? — попита Стрейндж. — Защо, за Бога?

Сър Уолтър погледна така, сякаш би предпочел Стрейндж да не любопитства по въпроса, но каза само:

— Болестта на лейди Поул се отразява зле на нервите й. Биенето на камбана особено много я разстройва, затова помолих членовете на църковния съвет на „Света Дева Мария“ и „Свети Петър“ да не бият камбаните предвид състоянието на лейди Поул и те бяха така добри да се съгласят.

Това беше доста необичайно, но всички бяха на мнение, че болестта на лейди Поул сама по себе си е необичайна със симптоми, които не приличат на никои други. Мистър и мисис Стрейндж не бяха виждали лейди Поул. От две години никой не я беше виждал.

Когато пристигнаха на „Харли Стрийт“ номер 9, Стрейндж гореше от нетърпение тутакси да се заеме с документите на сър Уолтър, но се наложи да обуздае нетърпението си, докато домакинът се увери, че Арабела има с какво да се занимава в тяхно отсъствие. Сър Уолтър беше добре възпитан човек и никак не обичаше да изоставя гостите в дома си. Да изостави дама бе още по-лошо. От друга страна, Стрейндж не искаше да закъснее за срещата си с мистър Норел, затова докато сър Уолтър предлагаше развлечения на Арабела, магьосникът енергично го уверяваше, че тя няма нужда от тях.

Сър Уолтър показа на Арабела романите в библиотеката си и й препоръча „Белинда“ на мисис Еджуърт като особено забавно четиво.

— О — прекъсна го Стрейндж, — преди две-три години четох „Белинда“ на Арабела. Впрочем знаете ли, не мисля, че ще се забавим достатъчно дълго, за да има време да прочете роман в три тома.

— Тогава може би малко чай и сладкиш с ким… — каза сър Уолтър на Арабела.

— Но Арабела не иска сладкиш с ким — прекъсна го Стрейндж, машинално взе първия том на „Белинда“ и се зачете. — Изобщо не го обича.

— Тогава чаша мадейра — предложи сър Уолтър. — Убеден съм, че няма да откажете малко мадейра. Стивън!… Стивън, донеси на мисис Стрейндж чаша мадейра.

По типичния призрачно безшумен начин, присъщ на отлично обучените лондонски слуги, след миг до сър Уолтър изникна висок чернокож прислужник. Мистър Стрейндж като че ли доста се стъписа от внезапната му поява, изгледа го втренчено, след което каза на жена си:

— Не искаш мадейра, нали? Кажи, че не искаш нищо.

— Нищо, Джонатан. Нищо не искам — съгласи се Арабела и се засмя на странната препирня. — Благодаря ви, сър Уолтър, но тук ще се чувствам съвсем удобно, ще седна и ще почета.

Чернокожият прислужник се поклони и излезе също така безшумно, както беше дошъл, а Стрейндж и сър Уолтър се оттеглиха да обсъждат френския флот и изчезналите английски кораби.

Но когато остана сама, Арабела откри, че няма настроение за четене. Огледа се из стаята в търсене на нещо, с което да се заеме, и се спря на голяма картина. Беше пейзаж с гора и разрушен замък, издигащ се на върха на една скала. Дърветата бяха тъмни, руините и скалата се къпеха в позлатата на залеза, а в контраст с тях небето беше озарено от светлина и сияеше с перлен блясък. Голяма част от фона бе заета от сребристо езеро, в което като че ли се давеше млада жена, над нея имаше надвесена втора фигура на мъж, жена, сатир или фавън — не можеше да се каже точно — и колкото и да се вглеждаше в позите им, Арабела не беше в състояние да определи дали намерението на втората фигура е да спаси младата жена или да я убие. Когато се умори да се взира в картината, мисис Стрейндж излезе в коридора да разгледа картините там, но повечето от тях представляваха акварелни пейзажи от Брайтън и Челмсфорд, които й се сториха доста отегчителни.

Гласовете на сър Уолтър и Стрейндж долитаха от стая в дъното.

— …невероятно! Но той е по своему прекрасен човек — говореше сър Уолтър. — О, знам какво имате предвид! Брат му е органист в катедралата в Бат — каза Стрейндж. — Има черно-бяла котка, която винаги върви пред него по улицата. Веднъж, когато бях на „Милсъм Стрийт“…

Арабела забеляза отворена врата, през която се виждаше много изискана гостна с множество картини, значително по-пищни и по-богато оцветени от тези в коридора. Тя влезе.

Стаята изглеждаше пълна със светлина, макар че денят беше все така мрачен и навъсен. „Откъде идва цялата тази светлина? — зачуди се Арабела. — Сякаш струи от картините, но това е невъзможно.“ Всички картини изобразяваха Венеция[3] и несъмнено безкрайните небеса и море на тях правеха стаята да изглежда някак незначителна.

След като разгледа картините на едната стена, Арабела се обърна към другата и изведнъж установи — за огромно свое учудване, — че не е сама. На син диван пред камината седеше млада жена и я наблюдаваше с любопитство. Диванът беше с висока облегалка и по тази причина Арабела не я беше забелязала досега.

— О! Моля да ме извините!

Младата жена не каза нищо.

Тя беше изключително елегантна, със съвършена бледа кожа и тъмна коса, прибрана по много изящен начин. Носеше рокля от бял муселин и индийски шал в млечнобяло, сребристо и черно. Изглеждаше твърде добре облечена за гувернантка и се бе разположила прекалено свойски за компаньонка. Но ако беше гостенка, защо сър Уолтър не ги бе представил?

Арабела направи реверанс, леко се изчерви и каза:

— Мислех, че в стаята няма никого! Моля да ме извините, че ви се натрапих.

Тя се обърна и понечи да си тръгне.

— О! — възкликна младата жена. — Дано не мислите да си тръгвате! Толкова рядко се виждам с хора, почти никога! Освен това искахте да разгледате картините, нали? Не отричайте, защото ви видях в онова огледало и намерението ви беше недвусмислено.

Над камината висеше голямо венецианско огледало в много пищна рамка, направена също от огледално стъкло и украсена с най-грозните стъклени цветя и заврънкулки, които човек можеше да си представи.

— Надявам се — продължи младата жена — присъствието ми да не попречи на намеренията ви.

— Но може би аз ви преча — възрази Арабела.

— О, не ми пречите! — жената махна с ръка към картините. — Моля ви, продължете.

Тъй като щеше да наруши още повече добрия тон, ако откаже, мисис Стрейндж благодари и тръгна да разглежда останалите картини, но не можа да им се наслади докрай, защото усещаше, че младата жена я наблюдава в огледалото.

След като Арабела приключи, жената я покани да седне.

— Как ви се сториха? — попита тя.

— Безспорно са много красиви — отвърна мисис Стрейндж. — Особено ми харесаха картините с процесиите и тържествата — в Англия нямаме нищо подобно. Колко пъстри знамена! Колко позлатени лодки и изящни костюми! Но като че ли художникът предпочита сградите и сините небеса пред хората. Изобразил ги е толкова малки, толкова незабележими! Изглеждат почти изгубени сред всичките мраморни дворци и мостове. Не мислите ли?

Това сякаш развесели младата жена. Тя се усмихна иронично.

— Изгубени? О, мисля, че те наистина са изгубени, бедните! Защото в края на краищата Венеция е чисто и просто лабиринт — огромен и красив, няма съмнение, но все пак лабиринт — и никой освен най-старите жители не може да намери път в него, или поне такова е моето впечатление.

— Наистина ли? — попита Арабела. — Това със сигурност е голямо неудобство. Но все пак усещането да си изгубен в лабиринт трябва да е много приятно. О, мисля, че бих дала почти всичко на света, за да отида там!

Младата жена я погледна със странна меланхолична усмивка.

— Ако сте прекарали месеци като мен в изнурителни шествия по безкрайни мрачни коридори, щяхте да мислите другояче. Удоволствието от изгубването в лабиринт бързо изчезва. А колкото до пищните церемонии, процесии и тържества… — тя сви рамене. — Мразя ги!

Арабела не я разбираше добре, но реши, че ако научи коя е младата жена, това би могло да помогне, затова тя попита за името й.

— Аз съм лейди Поул.

— О! Разбира се! — възкликна Арабела и се учуди как не се е сетила за това. Тя се представи на лейди Поул и каза, че съпругът й има работа със сър Уолтър и това е причината за посещението й.

От библиотеката се разнесе звучен смях.

— Би трябвало да говорят за войната — обясни Арабела на Нейно благородие, — но или войната напоследък е станала много по-забавна отпреди, или, както подозирам, са забравили за работата и сега одумват общи познати. Преди половин час мистър Стрейндж мислеше само за следващата си делова среща, но предполагам, че сър Уолтър е заговорил за други неща и той съвсем е забравил за нея — тя се усмихна на себе си, както правят жените, когато се преструват, че критикуват съпрузите си, а всъщност се хвалят с тях. — Наистина мисля, че мъжът ми е най-разсеяният човек на света. Сигурно подлага на големи изпитания търпението на мистър Норел.

— Мистър Норел? — попита лейди Поул.

— Мистър Стрейндж има честта да бъде негов ученик — каза Арабела.

Тя очакваше в отговор Нейно благородие да започне да хвали забележителните магически способности на мистър Норел или да изрази благодарност за добрината му към нея. Но лейди Поул не каза нищо и затова Арабела продължи с окуражителен тон:

— Разбира се, ние сме слушали много за чудната магия, която мистър Норел е направил на Ваше благородие.

— Мистър Норел никога не е бил мой приятел — сухо и делово отвърна лейди Поул. — Бих предпочела да съм мъртва, отколкото това, което съм сега.

Изказването й бе толкова неочаквано, че в първите няколко секунди Арабела не знаеше какво да каже. Самата тя нямаше причини да харесва мистър Норел. Той никога не се държеше любезно с нея — всъщност дори няколко пъти ясно й бе показал колко я презира, но все пак беше единственият колега на съпруга й. И тъй както жената на адмирала винаги би взела страната на флота или жената на епископа би дала подкрепата си за църквата, Арабела се чувстваше длъжна да каже нещо в защита на другия магьосник.

— Болката и страданието са най-лошите ни спътници и няма съмнение, че Ваше благородие е уморена до смърт от тях. Никой на света не би ви обвинил, че искате да се отървете от мъките… (докато говореше така, Арабела си мислеше; „Странно, но тя не изглежда болна. Ни най-малко“). Но ако това, което казват, е вярно, Ваше благородие има утеха в страданието си. Трябва да призная, че не съм чувала да се спомене името на Ваше благородие, без то да бъде придружено от похвала за предаността на съпруга ви. Едва ли бихте искали да го изоставите. Едва ли Ваше благородие не е поне малко благодарна на мистър Норел дори само заради сър Уолтър.

Лейди Поул не отговори, вместо това заразпитва Арабела за съпруга й. От колко време се занимава с магия? Откога е ученик на мистър Норел? Магиите му обикновено успешни ли са? Сам ли прави магии или следва единствено напътствията на мистър Норел?

Арабела се постара да отговори най-изчерпателно на въпросите й, като добави:

— Ако има нещо, за което Ваше благородие желае да попита мистър Стрейндж, ако искате да го помолите за някаква услуга, само кажете.

— Благодаря. Но това, което имам да кажа, е еднакво важно както за съпруга ви, така и за мен. Мисля, че мистър Стрейндж трябва да научи как мистър Норел ме обрече на ужасна съдба. Съпругът ви трябва да разбере с какъв човек си има работа. Ще му кажете ли?

— Разбира се, аз…

— Обещайте, че ще му кажете.

— Ще кажа на мистър Стрейндж всичко, което Ваше благородие пожелае.

— Трябва да вя предупредя, че съм правила много опити да разкажа на хората за нещастието си и никога досега не съм успявала.

При тези думи на лейди Поул се случи нещо, какво — Арабела не можа да разбере. Сякаш някоя от картините помръдна или някой мина покрай едно от огледалата и изведнъж и се стори, че тази стая не е никаква стая и че стените не са от камък, а те се намират на нещо като кръстопът и от всички страни към лейди Поул духат далечни ветрове.

— През 1607 година — започна тя — джентълмен на име Редшоу от Халифакс, Западен Йоркшир, наследил 10 лири от леля си. Използвал парите, за да купи турски килим, който донесъл у дома и постлал на каменния под във всекидневната. След това пийнал бира и заспал на стол край огъня. Събудил се в два часа сутринта и видял, че на килима седят триста-четиристотин души, всеки висок около два-три инча[4]. Мистър Редшоу забелязал, че най-важните сред тях — както мъже, така и жени — са красиво облечени в златни и сребърни доспехи и яздят бели зайци, които за тях са толкова големи, колкото за нас слоновете. Когато ги попитал какво правят, една смела душа измежду тях се покатерила на рамото му и изкрещяла в ухото му, че те възнамеряват да проведат битка според правилата на Оноре Боне и че килимът на мистър Редшоу е особено подходящ за тази цел, защото повтарящите се шарки помагат на херолдите да определят дали армиите са разположени правилно и дали не се опитват нечестно да спечелят предимство пред противника. На мистър Редшоу обаче не се харесало някой да води битка на новия му килим, затова взел метлата и… Не, почакайте! — внезапно извика лейди Поул и закри лицето си с ръце. — Не исках да кажа това!.

Тя започна отначало. Този път разказа история за човек, който отишъл на лов в гората. Отдалечил се от приятелите си. Копитото на коня му попаднало в една заешка дупка и ездачът паднал. Докато падал, изпитал странното усещане, че се спуска в заешката дупка. Когато се опомнил, видял, че се намира в непозната страна със свое слънце и свой дъжд. В гора, много подобна на тази, из която яздел допреди малко, имало къща, където група джентълмени, някои доста странни на вид, играели карти.

Лейди Поул тъкмо стигна до мястото, когато джентълмените поканили изгубилия се ловец да се присъедини към тях, и изведнъж едва доловим шум, подобен на въздишка, накара Арабела да се обърне. Тя видя, че сър Уолтър е влязъл в стаята и гледа жена си стъписан. — Уморена си — каза й той.

Лейди Поул погледна съпруга си. Изражението й в този момент беше неопределено. В него се примесваха тъга и съжаление и — колкото и да е странно — известна ирония. Сякаш лейди Поул искаше да каже: „Погледнете ни само! Каква печална двойка сме!“ Но на глас изрече:

— Не съм по-уморена от всеки друг път. Снощи трябва да съм извървяла много мили. И сякаш съм танцувала часове наред!

— Тогава трябва да си починеш — настоя сър Уолтър. — Нека те заведа горе при Памписфорд, тя ще се погрижи за теб.

Отначало лейди Поул като че ли се противеше. Тя стисна ръката на Арабела и я задържа, сякаш за да покаже, че не е съгласна да се раздели с нея. Но после също толкова внезапно я пусна и се остави на сър Уолтър да я изведе от стаята.

На вратата лейди Поул се обърна и каза:

— Довиждане, мисис Стрейндж. Дано ви позволят да дойдете отново. Надявам се да ми окажете тази чест. Аз не се виждам с никого. Или по-скоро виждам зали, пълни с хора, но нито един християнин сред тях.

Арабела пристъпи напред с намерението да стисне ръката на лейди Поул и да я увери, че с удоволствие ще дойде пак, но сър Уолтър бързо изведе съпругата си от стаята. За втори път този ден мисис Стрейндж остана сама в къщата на „Харли Стрийт“.

Разнесоха се удари на камбана.

Естествено, Арабела се изненада, тъй като сър Уолтър й бе казал, че заради болестта на лейди Поул камбаните на „Света Дева Мария“ не бият. Тази камбана звучеше много тъжно и далечно и събуди във въображението й всевъзможни меланхолични картини…

…голи, брулени от вятъра тресавища и бърда, пусти полета и стърчащи руини с врати, увиснали на пантите си; черна полуразрушена църква, зеещ гроб, самоубиец, заровен на самотен кръстопът, клада от кости, горяща сред мрачни снегове, бесило с човек, окачен за ръката, друг човек, разпънат на колело, старинно копие, забито в калта, с висящ на него странен талисман, подобен на малък кожен пръст, плашило, чиито черни парцали се веят така силно на вятъра, че то сякаш подскача в сивия въздух и лети към нея, пляскайки с огромни черни криле…

— Моля да ме извините, ако сте видели нещо, което ви е смутило — обади се сър Уолтър, който се беше върнал в стаята.

Арабела се подпря на един стол, за да не падне.

— Мисис Стрейндж! Зле ли ви е? — той я хвана под ръка и й помогна да седне. — Да повикам ли някого? Съпруга ви? Прислужницата на Нейно благородие?

— Не, не — отвърна Арабела леко задъхана. — Не искам никого и нищо. Мислех… Не знаех, че сте тук. Това е всичко.

Сър Уолтър я гледаше силно разтревожен. Тя направи опит да му се усмихне, но не беше сигурна, че усмивката е излязла сполучлива.

Домакинът пъхна ръце в джобовете си, извади ги, прокара пръсти през косата си и дълбоко въздъхна.

— Предполагам, че Нейно благородие ви е разказала всевъзможни странни истории — тъжно промърмори той.

Арабела кимна.

— И това ви е разстроило. Много съжалявам.

— Не, не. Ни най-малко. Нейно благородие наистина говореше някои… странни неща, но аз нямах нищо против. В никакъв случай! Просто малко ми прилоша. Но не правете връзка между двете, умолявам ви! Това няма нищо общо с Нейно благородие! Хрумна ми глупавата мисъл, че пред мен има някакво огледало, което показва причудливи гледки, и ми се стори, че ще пропадна в него. Предполагам, че съм била на път да загубя съзнание и появата ви точно в този момент е осуетила припадъка. Но наистина е странно. Никога досега не ми се е случвало подобно нещо.

— Позволете ми да повикам мистър Стрейндж.

Арабела се засмя.

— Както желаете, но ви уверявам, че той ще се тревожи далеч по-малко от вас. Мистър Стрейндж никога не се е интересувал от хорските неразположения. Виж, неговите са друга работа! Няма нужда да викате никого. Ето, отново съм на себе си! Чувствам се съвсем добре.

Последва кратко мълчание.

— Лейди Поул… — започна Арабела и млъкна, тъй като не знаеше как да продължи.

— Нейно благородие обикновено е кротка — каза сър Уолтър, — не точно спокойна, както сама разбирате, но кротка. В някои редки случаи обаче, когато у дома дойде нов човек, това винаги я превъзбужда и я подтиква да изнася подобни чудати беседи. Убеден съм, че сте добър човек и няма да повторите нищо от онова, което ви е казала.

— О! Не, разбира се! Не бих го повторила пред никого!

— Много сте любезна.

— А може ли… може ли да дойда отново? Изглежда, Нейно благородие много държи на това, а аз бих се радвала да я опозная.

Сър Уолтър дълго обмисляше предложението. Накрая кимна утвърдително, после кимането му някак премина в поклон.

— За Нейно благородие и мен ще бъде голяма чест — каза той. — Благодаря ви.

Когато Стрейндж и Арабела излязоха от къщата на „Харли Стрийт“, магьосникът беше в приповдигнато настроение.

— Знам как да го направя — обяви той на жена си. — Няма нищо по-просто от това. Жалко, че трябва да чуя мнението на мистър Норел, преди да започна, иначе бих могъл да разреша проблема за половин час. Така, както виждам нещата, има два основни пункта. Първо… Какво има?

Арабела беше спряла.

Изведнъж осъзна, че е дала две напълно противоречащи си обещания: едното на лейди Поул — да каже на Стрейндж за джентълмена от Йоркшир, който си купил килим, и второто на сър Уолтър — да не повтаря нищо от онова, което лейди Поул й е казала.

— Няма нищо — каза Арабела.

— И с кое от всички занимания, които сър Уолтър ти предложи, избра да запълниш времето си?

— С никое. Аз… видях лейди Поул и се разговорихме. Това е.

— Наистина ли я видя? Колко жалко, че не съм бил с теб! Много бих искал да видя жената, която дължи живота си на магията на Норел. Но аз не ти казах какво стана! Помниш ли прислужника негър, който се появи изневиделица? Е, само за миг ми се стори, че пред мен стои висок чернокож крал със сребърна диадема, лъскав сребърен скиптър и държава, но когато отново погледнах, на негово място стоеше прислужникът негър на сър Уолтър. Не е ли абсурдно? — Стрейндж се засмя.

Той беше си приказвал със сър Уолтър толкова дълго, че закъсня с почти цял час за срещата с мистър Норел и последният много се ядоса. По-късно същия ден Стрейндж изпрати съобщение до Адмиралтейството, че с мистър Норел са разгледали проблема с липсващите френски кораби и според тях те са в Атлантическия океан на път за Западните Индии, където възнамеряват да нанесат вреда на британците. Освен това двамата магьосници смятаха, че адмирал Армингкрофт е отгатнал намеренията на французите и ги е последвал. По съвет на мистър Стрейндж и мистър Норел Адмиралтейството изпрати заповед до капитан Лайтууд да тръгне на запад след адмирала. Впоследствие част от френските кораби бяха заловени, а онези, които се измъкнаха, намериха убежище във френските пристанища и повече не излязоха от там.

Арабела мъчително се разкъсваше между двете обещания, които беше дала. Тя сподели проблема си с няколко улегнали семейни дами, приятелки, в чийто здрав разум и вярна преценка имаше голямо доверие. Естествено, Арабела им представи абстрактна ситуация, без да споменава нито имена, нито конкретни обстоятелства. За нещастие в резултат на това дилемата й стана напълно неразбираема и мъдрите улегнали дами не бяха в състояние да й помогнат. Тежеше й, че не може да се довери на Стрейндж, но ако кажеше и една дума, щеше да наруши обещанието, което бе дала на сър Уолтър. След дълги размисли тя реши, че обещание пред човек, който е с всичкия си, би следвало да бъде по-обвързващо от обещание, дадено на човек, който не е с всичкия си. В края на краищата, какво щеше да спечели, ако повтореше несвързаните брътвежи на бедната болна жена? Затова Арабела не каза нищо на Стрейндж за думите на лейди Поул.

След няколко дни мистър и мисис Стрейндж отидоха на „Бедфорд Скуеър“, където имаше концерт на италианска музика. Арабела много хареса музиката, но стаята, в която седяха, не беше достатъчно топла, затова в кратката пауза, възникнала при появата на нова певица, тя тихичко излезе да вземе шала си от съседната стая. Тъкмо се загръщаше в него, когато чу шепот зад гърба си, обърна се и видя Дролайт да я връхлита със скоростта на сън.

— Мисис Стрейндж! — възкликна той. — Колко се радвам да ви видя! Как е скъпата лейди Поул? Чух, че сте я видели!

Арабела неохотно призна, че наистина е така.

Дролайт я хвана под ръка, за да и попречи да избяга, и каза:

— Не можете да си представите колко се мъчих да си издействам покана за този дом. Нито едно от усилията ми не се увенча с успех! Сър Уолтър ме държи на разстояние с поредица от нелепи извинения. Всеки път едно и също — Нейно благородие е болна, Нейно благородие се оправя, но никога не е достатъчно здрава, за да приема когото и да било.

— Е, предполагам… — започна Арабела.

— О, така е! — прекъсна я Дролайт. — Ако е болна, тогава, разбира се, тълпите от посетители трябва да се държат настрана. Но това не е причина да не пускат мен. Та аз я видях, когато беше труп! О, да! Не знаехте ли? В нощта, когато я съживи, мистър Норел дойде при мен и ме помоли да го придружа до дома на сър Уолтър. Точните му думи бяха: „Елате с мен, скъпи ми Дролайт, защото не мисля, че имам душевни сили да понеса гледката на дама, млада, свежа и невинна, напуснала този свят в най-сладките години на живота си!“ Сега тя си стои у дома и не приема никого. Някои хора смятат, че след възкръсването си се е възгордяла и не желае да се смесва с обикновените смъртни. Но аз мисля, че истината е съвсем друга. Вярвам, че смъртта и възкръсването й са породили у нея вкус към необичайни преживявания. Не смятате ли, че е възможно? Струва ми се напълно възможно тя да взема нещо, което предизвиква кошмари! Не забелязахте ли някакви предмети, които да доказват предположението ми? Видяхте ли я да пие някаква странна на цвят течност? Когато влязохте в стаята, не забелязахте ли лейди Поул да прибира набързо нещо в джоба си? Да речем, сгъната хартия, която би могла да съдържа една-две лъжички прах? Не? Лауданумът обикновено се продава в малки сини стъкленици, високи два-три инча. В случаи на пристрастяване семейството винаги вярва, че може да скрие истината, но усилията им се оказват напразни. Накрая винаги се разбира — Дролайт се засмя. — Аз винаги разбирам.

Арабела учтиво издърпа ръката си от неговата и го помоли за извинение. Каза, че не е в състояние да му предостави сведенията, които го интересуват. Не знае нищо за малки стъкленици или прахчета.

Тя се върна да дослуша концерта с далеч по-неприятни чувства отпреди.

„Отвратителен, отвратителен дребосък!“

[1] На 14 май 1810 година Стрейндж пише на Джон Сегундус:

„…Тук извикването на видения е много популярно и аз се стремя да задоволявам желанията на хората винаги, когато мога. Каквото и да казва мистър Норел, това не е никак трудно и доставя голяма радост на лаиците. Единственото ми оплакване е, че повечето хора искат да им показвам техни роднини. Във вторник ходих на «Тависток Скуеър» в дома на семейство Фулчър. Разлях малко вино на масата, направих магията и им показах морска битка, която в този момент се водеше на Бахамските острови, разрушен неаполитански манастир на лунна светлина и накрая император Наполеон Бонапарт с чаша какао и крака, потопени в леген с гореща вода. Фулчър бяха достатъчно благовъзпитани, за да демонстрират интерес към направеното от мен, но в края на вечерта ме попитаха дали не мога да им покажа една тяхна леля, която живее в Карлайл. През следващия половин час Арабела и аз трябваше да разговаряме помежду си, докато цялото семейство гледаше съсредоточено как старата дама седи край огъня с бяла шапка и плете.“ „Писма и бележки на Джонатан Стрейндж“, под ред. на Джон Сегундус, изд. Джон Мъри, Лондон, 1824. ↑

[2] Една от книгите на мистър Норел. Мистър Норел я спомена съвсем между другото, когато мистър Сегундус и мистър Хънифут му гостуваха в началото на януари 1807 година. ↑

[3] Това бяха венецианските картини, които преди две години мистър Норел беше видял в дома на мисис Уинтъртаун. Тогава мисис Уинтъртаун му бе казала, че възнамерява да ги подари на сър Уолтър и мис Уинтъртаун за сватбата им. ↑

[4] Между пет и осем сантиметра. — Бел. прев. ↑

28
БИБЛИОТЕКАТА НА ХЕРЦОГА НА РОКСБЪРГ

Ноември 1810 — януари 1811 година

В КРАЯ НА 1810 година положението на правителството беше от тежко по-тежко. Лоши новини дебнеха министрите на всяка крачка. Французите триумфираха навсякъде, другите велики европейски сили, които някога бяха съюзници на Британия срещу император Наполеон Бонапарт (и които впоследствие претърпяха поражение), осъзнали грешката си, сега се бяха съюзили с него. У дома търговията страдаше от войната и навсякъде в кралството хората банкрутираха, реколтата две поредни години беше слаба. Най-малката дъщеря на краля се разболя и умря и кралят обезумя от мъка.

Войната разруши настоящето на всички и хвърли мрачна сянка върху бъдещето. Войници, търговци, политици и земеделци до един проклинаха деня, в който са се родили, но магьосниците (противоречиво племе, ако изобщо съществуваше такова) бяха напълно доволни от хода на събитията. От стотици години изкуството им не се бе ползвало с такова уважение. Много опити за спечелване на войната се бяха провалили и сега магията беше най-голямата надежда на Британия. Джентълмени от Министерството на войната и от множеството съвети и служби на флота усилено търсеха услугите на мистър Норел и мистър Стрейндж. Деловото напрежение в дома на мистър Норел на „Хановер Скуеър“ често беше толкова голямо, че посетителите трябваше да чакат до три-четири през нощта, за да се видят с магьосниците. Това не беше чак толкова тежко изпитание, когато в гостната на мистър Норел се тълпяха хора, но горко на онзи, който оставаше последен, защото никак не е приятно да чакаш посред нощ пред затворена врата, зад която знаеш, че двама магьосници правят магии[1].

По това време особено популярна беше една история (човек можеше да я чуе навсякъде, където и да отиде) за това как император Наполеон Бонапарт отчаяно се опитвал да намери магьосник за себе си. Шпионите на лорд Ливърпул[2] донасяха, че императорът толкова завидял на успеха на английските магьосници, че изпратил офицери да търсят из цялата империя човек или хора с магически способности. До този момент обаче офицерите успели да намерят само един холандец на име Уитлуф, който притежавал магически гардероб. Гардеробът бил пренесен в Париж със закрит файтон. Във Версай Уитлуф казал на императора, че в гардероба ще намери отговори на всичките си въпроси.

По сведения на шпионите Бонапарт задал на гардероба следните три въпроса: „Детето, което императрицата чака, момче ли е?“, „Руският цар ще премине ли на страната на врага?“ и „Кога ще победя англичаните?“.

Уитлуф влязъл в гардероба и излязъл от там със следните три отговора: „Да“, „Не“ и „След четири седмици“. Всеки път, когато Уитлуф влизал в гардероба, се вдигала страховита глъчка, сякаш вътре пищели половината демони от Ада, през пролуките и пантите излизали облаци малки сребърни звездици и гардеробът леко се поклащал на топчестите си крака. След като получил отговори на трите си въпроса, Бонапарт изгледал мълчаливо гардероба, после се приближил с решителна крачка и отворил вратите. Вътре намерил гъска (която издавала звуците), малко селитра (за сребърните искрици) и джудже (за да пали селитрата и да смушква гъската). Никой не знаел какво е станало с Уитлуф и с джуджето, но на другия ден гъската била сготвена за вечеря на императора.

В средата на ноември Адмиралтейството покани мистър Норел и мистър Стрейндж в Портсмут на парад на флота — чест, обикновено оказвана на адмирали, герои и крале. Двамата магьосници и Арабела отидоха в Портсмут с файтона на мистър Норел. Влизането им в града беше ознаменувано с оръдеен салют от всички кораби в пристанището и от всички арсенали и укрепления околовръст. След като се качиха в няколко лодки, придружавани от цяла група адмирали, флагмани и капитани, те направиха обиколка на корабите в Спитхед. С тях тръгнаха и други, по-обикновени лодки, пълни с граждани на Портсмут, дошли да видят двамата магьосници, да ги поздравят и да им се порадват. На връщане към Портсмут мистър Норел и мистър и мисис Стрейндж разгледаха доковете, а вечерта се състоя пищен бал в тяхна чест в залата на градската управа и в града имаше илюминации.

Всички се съгласиха, че балът е минал много приятно. Имаше само едно малко неудобство в началото на вечерта, когато някои от гостите бяха така неблагоразумни да споделят с мистър Норел впечатленията си от приятното събитие и от красивата уредба на балната зала. Грубият отговор на мистър Норел тутакси им показа, че той е сприхав, неприятен човек, който не желае да говори с никого под ранга на адмирал. Въпреки това разочарованието им бе щедро компенсирано от живите, непринудени обноски на мистър и мисис Стрейндж. Те се радваха на запознанството си с видните граждани на Портсмут и говореха с възторг за града, за корабите, които бяха видели, за делата на флота и за корабоплаването като цяло. Мистър Стрейндж танцува на всички танци без изключение, мисис Стрейндж пропусна само два и когато се прибраха в стаите си в странноприемница „Краун“, вече беше два часът сутринта.

Тъй като си беше легнал малко преди три, Стрейндж никак не се зарадва, когато в седем часа го събуди почукване на вратата. Той стана, отвори и видя в коридора един от слугите на странноприемницата.

— Моля да ме извините, сър — каза човекът, — но порт-адмиралът ме изпрати да ви кажа, че „Мнимият прелат“ е заседнал на Хорс Санд. Той е изпратил капитан Гилби да повика един от магьосниците, но другият магьосник има главоболие и не е в състояние да отиде.

Думите на камериера може би не прозвучаха толкова ясно и разбираемо, колкото му се искаше, но Стрейндж подозираше, че дори да не беше толкова сънен, пак не би разбрал. Все пак му стана ясно, че нещо се е случило и че той трябва да отиде някъде.

— Предайте на капитана, както там се казва, да почака — отвърна Стрейндж с въздишка. — Идвам.

Той се облече и слезе. В салона за кафе завари хубав млад мъж в униформа на капитан, който крачеше нагоре-надолу. Това беше капитан Гилби. Стрейндж го помнеше от бала — мъж с умно лице и приятни обноски. Когато видя магьосника, Гилби изпита видимо облекчение и обясни, че корабът „Мнимият прелат“ е заседнал в една от плитчините на Спитхед. Положението беше неприятно. „Мнимият прелат“ можеше да се отърве без сериозни повреди, но можеше и да пострада. Междувременно порт-адмиралът изпращаше поздрави на мистър Норел и мистър Стрейндж и молеше поне един от тях да дойде с капитан Гилби на пристанището, за да види какво може да се направи.

Пред „Краун“ чакаше двуколка, до която стоеше един от слугите. Стрейндж и капитан Гилби се качиха и капитанът бързо подкара двуколката през града. В града витаеше дух на безпокойство. Отваряха се прозорци, през тях се подаваха глави в нощни шапки и гръмогласно задаваха въпроси на хора отвън, а те на свой ред гръмогласно отговаряха. Много граждани бързаха в същата посока, в която се движеше и двуколката на капитан Гилби.

Когато стигнаха при крепостния вал, капитанът рязко спря. Въздухът беше студен и влажен и откъм морето духаше свеж бриз. Малко по-навътре се виждаше огромен кораб, килнат на една страна. Дребните тъмни фигурки на моряците в далечината се бяха скупчили на парапетите и се спускаха надолу по корпуса на кораба. Наоколо имаше към дузина гребни лодки и малки платноходки. Някои от седящите в лодките водеха оживени разговори с моряците на кораба.

На Стрейндж, който не разбираше от корабно дело, му се стори, че корабът просто е полегнал на една страна да поспи. Хрумна му, че на мястото на капитана той просто би му креснал да стане.

— Но нали десетки кораби постоянно влизат и излизат от пристанището на Портсмут? — попита магьосникът. — Как е могло да се случи подобно нещо?

Капитан Гилби сви рамене.

— Боя се, че не е толкова необичайно, колкото ви се струва. Може би капитанът не е познавал добре плитчините на Спитхед, а може и да е бил пиян.

На брега се събираше голяма тълпа. Всеки жител на Портсмут има някакво отношение към морето и корабите, както и определен личен интерес, свързан с тях. Ежедневните разговори в града се въртят около това кой плавателен съд влиза, кой излиза от пристанището и кои кораби стоят закотвени в Спитхед. Подобно събитие беше всеобща грижа. То интересуваше не само редовните зяпачи на кея (които бяха достатъчно многобройни), но и по-сериозни граждани и търговци и, разбира се, всеки джентълмен от флота, който имаше свободно време да отиде и да види какво става. Там вече се бе разразил оживен спор по въпроса за това каква грешка е допуснал капитанът на кораба и какво трябва да стори порт-адмиралът, за да я поправи. Щом тълпата разбра кой е Стрейндж и за какво е дошъл, тя на драго сърце отправи множеството си мнения към него. За нещастие хората използваха твърде много термини от корабоплаването и Стрейндж остана в най-добрия случай с неясно впечатление за това какво имат предвид събеседниците му. След един такъв разговор той допусна грешката да попита какво означава „лавирам“ и „заставам на дрейф“, което доведе до толкова сложно и объркано обяснение на принципите на корабоплаването, че накрая магьосникът разбираше далеч по-малко, отколкото в началото.

— Добре! — каза той. — Основният проблем със сигурност е, че корабът лежи на една страна. Не може ли просто да го изправя? Няма да е никак трудно.

— Мили Боже! Не! — възкликна капитан Гилби. — Това изобщо няма да помогне! Освен ако не се направи по най-внимателния възможен начин, иначе килът ще се пречупи на две. Всички ще се издавят.

— О! — уплаши се Стрейндж.

Следващият му опит да помогне завърши още по-зле. Нещо, казано от някого за свеж бриз, който да отвее кораба по-надалеч от брега при прилив, наведе магьосника на мисълта, че силният вятър може да помогне. Той вдигна ръце и започна да предизвиква такъв.

— Какво правите? — попита капитан Гилби. Стрейндж му каза.

— Не! Не! Не! — закрещя ужасен капитанът.

Няколко души здраво хванаха Стрейндж. Един човек започна енергично да го разтърсва, сякаш смяташе, че така може да пропъди магията, преди да е подействала.

— Вятърът духа от югозапад — обясни капитан Гилби. — Ако се усили, ще изхвърли кораба на пясъците и почти със сигурност ще го разбие. Всички ще се издавят!

Един от присъстващите отбелязва, че изобщо не проумява защо Адмиралтейството има такова високо мнение за този човек, чието невежество е смайващо.

Друг саркастично му отвърна, че може да не го бива като магьосник, но поне танцува добре. Трети се разсмя.

— Как се казва пясъкът? — попита Стрейндж.

Капитан Гилби поклати отчаяно глава, сякаш искаше да каже, че няма ни най-малка представа за какво говори магьосикът.

— Мястото… нещото, на което корабът е заседнал — обясни Стрейндж. — Нещо свързано с коне…

— Плитчината се нарича Хорс Санд[3] — хладно отвърна капитан Гилби и се обърна да говори с друг човек.

През следващата минута-две никой не обръщаше внимание на магьосника. Хората следяха движенията на платноходите, бриговете и баркасите около „Мнимият прелат“, гледаха небето, говореха за това как се променя времето и гадаеха откъде ще духа вятърът, когато започне приливът.

Изведнъж няколко души привлякоха вниманието на останалите към водата. Там се бе появило нещо необичайно. Беше голямо, сребристо, с издължена глава със странна форма и коса, която се вееше зад нея като дълги бледи водорасли. Нещото като че ли плуваше към „Мнимият прелат“. Скоро след като тълпата започна да възклицава и да се чуди на загадъчния предмет, във водата се появиха няколко други. В следващия миг те вече бяха цяло множество сребристи силуети — повече, отколкото човек можеше да преброи — и всичките с голяма лекота и бързина плуваха към кораба.

— Какви са тези неща, за Бога? — попита един мъж от тълпата.

Те бяха твърде големи, за да са хора, и съвсем не приличаха на риби или делфини.

— Това са коне — отвърна Стрейндж.

— Откъде се взеха? — попита друг човек.

— Аз ги създадох — каза Стрейндж. — От пясък. От Конски пясък, ако трябва да бъда точен.

— Но няма ли да се разпаднат? — попита някой от тълпата. — И за какво са? — попита капитан Гилби. Стрейндж отговори:

— Те са направени от пясък, морска вода и магия и ще издържат толкова, колкото се налага, за да свършат работа. Капитан Гилби, пратете по един от корабите съобщение до капитана на „Мнимият прелат“ да каже на хората си да вържат конете за кораба — колкото може повече коне. Те ще ги изтеглят от плитчината.

— O! — възкликна капитан Гилби. — Много добре. Да, разбира се. Половин час след предаването на съобщението „Мнимият прелат“ бе изтеглен от плитчината и моряците се суетяха около платната и хилядите други неща, с които едни моряци се занимават (неща, почти толкова загадъчни, колкото и делата на магьосниците). Трябва да се каже обаче, че магията не подейства точно така, както Стрейндж очакваше. Той не си представяше, че ще бъде толкова трудно конете да се уловят. Магьосникът предполагаше, че на кораба би трябвало да има изобилие от въжета, с които моряците да ги вържат, а и бе направил магията си така, че конете да бъдат максимално послушни. Но моряците като цяло не разбират много от коне. Те разбират от море и нищо повече. Някои моряци положиха всички усилия да уловят конете и да ги вържат, но повечето нямаха и най-малката представа как да направят това или пък твърде много се бояха от призрачните сребристи създания, за да ги доближат. От стоте коня, които Стрейндж създаде, накрая само около двадесет бяха вързани за кораба. Тези двадесет несъмнено помогнаха за изтеглянето на „Мнимият прелат“ от плитчината, но също така от полза бе голямата яма в пясъка, която се образува при направата на толкова коне от него.

Мненията в Портсмут се разделиха: дали Стрейндж бе извършил славен подвиг, спасявайки „Мнимият прелат“, или просто беше използвал нещастието за облагодетелстване на собствената си кариера? Много от капитаните и офицерите в града казваха, че магията, която е направил, е много показна и очевидно е имала за цел по-скоро да привлече вниманието върху таланта на магьосника и да направи впечатление на Адмиралтейството, отколкото да спаси кораба. Пясъчните коне също не им бяха допаднали особено. Вместо просто да изчезнат, след като свършат работата си, както Стрейндж бе казал, че ще стане, те плуваха из Спитхед още ден и половина, а после се слегнаха и образуваха пясъчни плитчини на нови и напълно неочаквани места. Капитаните и лоцманите в Портсмут се оплакваха на порт-адмирала, че Стрейндж е променил за постоянно подводните ями и плитчините в Спитхед, така че сега флотът трябва да се нагърби с всички разходи и труд по новите измервания и оглеждания на места за закотвяне.

В Лондон обаче, където министрите знаеха за корабите и корабоплаването точно толкова малко, колкото и Стрейндж, беше ясно само едно: че Стрейндж е спасил кораб, загубата на който би струвала на Адмиралтейството голяма сума пари.

— Това, което показва спасяването на „Мнимият прелат“ — отбеляза сър Уолтър Поул пред лорд Ливърпул, — е голямото предимство да разполагамес магьосник на място, способен да се справи с възникналата криза. Знам, че обмисляхме да изпратим Норел някъде и бяхме принудени да се откажем, но какво ще кажете за Стрейндж?

Лорд Ливърпул се замисли по въпроса.

— Смятам — каза той, — че можем да оправдаем изпращането на Стрейндж на служба при някого от генералите само ако сме достатъчно сигурни, че този генерал скоро ще пожъне успех срещу французите. Всичко друго би било непростимо пропиляване на таланта на мистър Стрейндж, от който, Бог ни е свидетел, се нуждаем достатъчно в Лондон. Честно казано, изборът не е голям. Всъщност разполагаме единствено с лорд Уелингтън.

— О, точно така!

Лорд Уелингтън се намираше с войската си в Португалия, така че нямаше да бъде лесно да узнаят мнението му, но по странно съвпадение съпругата му живееше на „Харли Стрийт“ 11, точно срещу дома на сър Уолтър. Същата вечер на път за вкъщи сър Уолтър почука на вратата на лейди Уелингтън и попита Нейна светлост дали според нея лорд Уелингтън би възразил срещу идеята да му изпратят магьосник. Но лейди Уелингтън, дребна неблагополучна женица, чието мнение съпругът й не ценеше особено, не знаеше.

Стрейндж, от друга страна, се зарадва на предложението. Макар и не толкова радостна, Арабела с готовност даде съгласието си. Никой не се изненада, когато се изясни, че най-сериозната пречка срещу заминаването на Стрейндж е Норел. През изминалата година мистър Норел беше свикнал да разчита много на чирака си. Той се съветваше със Стрейндж по всички онези въпроси, за които в миналото се обръщаше към Дролайт и Ласелс. В негово отсъствие мистър Норел не говореше за друго, освен за мистър Стрейндж, а в присъствие на чирака си не говореше с другиго освен с него. Чувствата му на привързаност като че ли бяха още по-силни поради това, че бяха съвсем нови за него: той никога дотогава не се беше чувствал удобно в компанията на когото и да било. Ако Стрейндж успееше да се измъкне за четвърт час от някоя претъпкана гостна или бална зала, мистър Норел изпращаше Дролайт да проучи къде се е дянал и с кого разговаря. Затова когато разбра, че се крои план за изпращането на единствения му ученик и приятел на война, мистър Норел остана потресен.

— Поразен съм, сър Уолтър — каза той, — че изобщо ви е хрумнало подобно нещо!

— Но всеки мъж трябва да бъде готов да се жертва за страната си по време на война — отвърна сър Уолтър с известно раздразнение — и както знаете, хиляди вече са го сторили.

— Но те са били войници! — възкликна мистър Норел. — О! Смея да кажа, че всеки войник е по своему ценен, но е несравним със загубата, която народът ни ще понесе, ако с мистър Стрейндж се случи нещо! Разбрах, че в Хай Уайкомб има училище, където всяка година се обучават 300 офицери. Бог ми е свидетел, че бих бил много щастлив, ако имах 300 магьосници, които да обучавам! Ако беше така, английската магия щеше да се намира в далеч по-обещаващо положение, отколкото сега!

След като сър Уолтър опита и се провали, лорд Ливърпул и херцогът на Йорк се нагърбиха със задачата да поговорят по въпроса с мистър Норел, но никой от тях не успя да убеди магьосника да приеме предложението за заминаването на Стрейндж другояче освен с ужас.

— Помислихте ли, сър — каза Стрейндж, — за голямата почит, която ще донесе това начинание на английската магия?

— О, смея да предположа, че е така — сърдито отбеляза мистър Норел, — но има голяма вероятност изявите на английската магия на бойното поле да възродят Краля Гарван и всички онези диви мошенически магии! Хората ще започнат да мислят, че викаме духове на феи и се съветваме със сови и мечки. А моята надежда за английската магия е да се гледа на нея като на кротък, почтен вид професия — всъщност на професия, подобна…

— Но, сър — каза Стрейндж, като побърза да прекъсне речта, която беше чувал вече стотици пъти, — аз няма да разчитам на компанията на рицари феи. А има други съображения, които ще сгрешим, ако пренебрегнем. Ние с вас често се оплакваме, че ни молят да правим едни и същи магии отново и отново. Смея да кажа, че нуждите на войната ще изискват от мен да правя магии, каквито не съм правил досега — а както често сме споделяли един на друг, сър, магическата практика прави теорията далеч по-лесна за разбиране.

Но двамата магьосници бяха твърде различни по темперамент, за да могат да постигнат съгласие по такъв въпрос. Стрейндж говореше за пренебрегване на опасностите за славата на английската магия. Езикът и метафорите му бяха заимствани от хазартните игри и военното дело и трудно можеха да намерят отклик у мистър Норел. Мистър Норел уверяваше ученика си, че войната ще му се види много неприятна.

— На бойното поле човек често е мокър и премръзнал. Ще ви хареса далеч по-малко, отколкото очаквате.

В продължение на няколко седмици през януари и февруари 1811 година имаше изгледи противопоставянето на мистър Норел да попречи на Стрейндж да отиде на война. Сър Уолтър, лорд Ливърпул, херцогът на Йорк и Стрейндж бяха допуснали грешката да апелират към благородството, патриотизма и чувството за дълг на мистър Норел. Мистър Норел несъмнено притежаваше тези добродетели, но имаше и други принципи, които бяха по-силни и които винаги щяха да надделяват над останалите му качества.

За щастие обаче наблизо бяха двама джентълмени, които доста по-добре знаеха как да уредят нещата. Ласелс и Дролайт бяха по-заинтересовани от всеки друг Стрейндж да замине за Португалия и според тях най-добрият начин за постигане на това беше да се използва загрижеността на мистър Норел за съдбата на библиотеката на херцога на Роксбърг.

Тази библиотека отдавна беше трън в очите на мистър Норел. Тя бе една от най-големите частни библиотеки в кралството — втора след тази на магьосника. Библиотеката имаше любопитна и вълнуваща история. Преди около петдесет години херцогът на Роксбърг, много интелигентен, изискан и уважаван джентълмен, се влюбил в сестрата на кралицата и помолил краля за разрешение да се ожени за нея. По ред причини, свързани с дворцовия етикет, ред и традиции, кралят му отказал. С разбити сърца херцогът и сестрата на кралицата тържествено се врекли един на друг във вечна обич и си обещали никога при никакви обстоятелства да не се женят. Дали сестрата на кралицата спазила обещанието си — не знам, но херцогът се оттеглил в замъка си в Шотландия и за да запълва самотните си дни, започнал да събира редки книги; красиви илюстровани средновековни ръкописи и издания на най-първите печатни книги, изработени в дюкяните на такива гениални мъже като Уилям Какстън от Лондон и Валдарфер от Венеция. В първите години на века библиотеката на херцога вече се смятала за едно от чудесата на света. Негово сиятелство обичал поезията, рицарските романи, историята и теологията. Не проявявал особен интерес към магията, но всички стари книги му доставяли удоволствие, затова би било странно, ако в библиотеката му не са попаднали поне една-две магически книги.

Мистър Норел беше писал много пъти до херцога с молба да му позволи да разгледа и може би да купи някоя от книгите по магия, които Негово сиятелство притежава. Херцогът обаче не беше склонен да задоволи любопитството на магьосника, а тъй като бе изключително заможен човек, не се нуждаеше от парите на мистър Норел. Верен на обещанието, дадено преди много години на сестрата на кралицата, херцогът нямаше деца и съответно не бе оставил наследник. След смъртта му голям брой мъже — негови роднини — започнаха убедено да твърдят, че те са следващият херцог на Роксбърг. Тези господа отнесоха жалбите си към комисията по привилегии в Камарата на лордовете. Комисията разсъди и стигна до заключението, че новият херцог е или генерал-майор Кър, или сър Джеймс Инес, но кой точно от двамата — членовете не бяха съвсем сигурни, затова обявиха, че въпросът подлежи на по-нататъшно разглеждане. В началото на 1811 година решение все още нямаше.

Една студена влажна сутрин мистър Норел седеше с мистър Ласелс и мистър Дролайт в библиотеката на „Хановер Скуеър“. Чайлдърмас също беше там и пишеше писма от името на мистър Норел до различни правителствени институции. Стрейндж беше отишъл с мисис Стрейндж в Туикънхам на гости у приятел.

Ласелс и Дролайт говореха за съдебното дело между Кър и Инес. Едно-две привидно случайни подмятания от страна на Ласелс по повод прочутата библиотека на херцога на Роксбърг привлякоха вниманието на мистър Норел.

— Какво знаем за тези хора? — обърна се той към Ласелс. — Интересуват ли се от практическа магия?

Ласелс се усмихна.

— Можете да бъдете спокоен по този въпрос, сър. Уверявам ви, че единственото, от което Инес и Кър се интересуват, е кой от тях ще стане херцог. Не мисля, че някога съм виждал единия или другия да отваря книга.

— Наистина ли? Не ги е грижа за книгите? Е, това е много утешително — мистър Норел се позамисли. — Но да предположим, че единият от тях се сдобие с библиотеката на херцога, случайно се натъкне на редки магически текстове и те възбудят любопитството му. Знаете, че хората са любопитни, когато става дума за магия. Това е една от най-печалните последици от моя успех. Човекът може да се зачете и да му хрумне да изпробва някое заклинание. В края на краищата, аз точно така започнах, когато като дванадесетгодишно момче разгърнах книга от библиотеката на чичо си и намерих вътре самотен лист, откъснат от много по-стара книга. В мига, в който прочетох написаното, се убедих, че трябва да стана магьосник!

— Наистина ли? Това е много интересно — каза Ласелс с тон на истинско отегчение. — Но ми се струва, че няма голяма вероятност подобно нещо да се случи с Инес или Кър. Инес трябва да е към седемдесетгодишен, а и Кър е приблизително на същата възраст. Никой от двамата не се стреми към нова кариера.

— О! Но нима нямат млади роднини? Роднини, които може би са жадни читатели на „Приятелите на английската магия“ или „Съвременен магьосник“? Роднини, които ще заграбят всички книги по магия в мига, в който ги намерят! Не, простете ми, мистър Ласелс, но аз съвсем не съм на мнение, че напредналата възраст на двамата джентълмени е повод за успокоение!

— Много добре. Но аз се съмнявам, сър, че тези млади тавматомани[4], които вие така живо обрисувахте, ще имат изобщо някаква възможност да разгледат библиотеката. За да водят делата си за херцогската титла, Кър и Инес трябваше да заплатят големи съдебни разходи. Първата грижа на новия херцог, който и да е той, ще бъде да се разплати с адвокатите си. Първата му работа при влизането в замъка Флорс ще бъде да потърси нещо, което би могъл да продаде[5]. Много ще се изненадам, ако библиотеката не бъде обявена за продажба до седмица след като комисията обяви решението си.

— Продажба на книги! — тревожно възкликна мистър Норел.

— Сега пък от какво се страхувате? — попита Чайлдърмас и вдигна глава от писмата си. — Продажбата на книги винаги е била най-доброто разрешение за вас.

— О, но това беше по-рано — каза мистър Норел, — когато никой освен мен в цялото кралство не се интересуваше от книги по магия, но сега се боя, че много хора могат да се опитат да ги купят. Смея да предположа, че ще поместят обяви в „Таймс“.

— О! — възкликна Дролайт. — Ако някой друг купи книгите, вие можете да се оплачете на министрите! Можете да се оплачете на принца на Уелс! Не е в интерес на страната книгите по магия да бъдат нечие чуждо притежание освен ваше, мистър Норел.

— С изключение на Стрейндж — отбеляза Ласелс. — Не мисля, че принцът на Уелс или министрите ще имат възражения срещу това Стрейндж да закупи книгите.

— Вярно е — съгласи се Дролайт. — Бях забравил за Стрейндж. Мистър Норел изглеждаше по-разтревожен отвсякога.

— Но мистър Стрейндж ще разбере, че е редно книгите да бъдат мои — каза той. — Те трябва да са събрани накуп в една библиотека. Не бива да се делят — мистър Норел се огледа с надеждата някой да се съгласи с него. — Естествено — продължи той, — аз не бих имал нищо против мистър Стрейндж да ги прочете. Всички знаят колко много от книгите си — от собствените си ценни книги — съм заемал на мистър Стрейндж. Тоест… искам да кажа, че зависи от темата.

Дролайт, Ласелс и Чайлдърмас не отвърнаха нищо. Те наистина знаеха колко много книги е заемал мистър Норел на Стрейндж. Знаеха и колко много е запазил за себе си.

— Стрейндж е джентълмен — каза Ласелс. — Той ще се държи като джентълмен и ще очаква от вас да направите същото. Ако книгите бъдат предложени лично и единствено на вас, тогава смятам, че можете да ги купите, но ако се разпродават публично, той ще се чувства в правото си да наддава срещу вас.

Мистър Норел помълча, погледна Ласелс и нервно облиза устни.

— А как предполагате, че ще се продават книгите? На публична разпродажба или с частна сделка?

— На публична разпродажба — отговориха в един глас Ласелс, Дролайт и Чайлдърмас.

Мистър Норел закри лицето си с ръце.

— Разбира се — бавно произнесе Ласелс, сякаш току-що го е осенила идея, — ако Стрейндж е в чужбина, няма да може да наддава — той отпи от кафето си. — Нали така?

Мистър Норел вдигна глава с нова надежда в очите. Изведнъж стана желателно мистър Стрейндж да замине за Португалия за около година[6].

[1] Сред магиите, направени през 1810 година от Стрейндж и Норел, имаше: предизвикване на изсушаване на част от морето в Бискайския залив и поява на обширна гора с гигантски дървета на същото място (довело до разрушаването на двадесет френски кораба), предизвикване на необичайни приливи, отливи и ветрове за объркване на френските кораби и унищожаване на реколта и добитък във Франция, оформяне на дъжда във флотилии от кораби, укрепени градове, гигантски фигури, ята ангели и други с цел сплашване, объркване и замайване на френските войници и моряци, извикване на нощ, когато французите очакват слънцето да изгрее, и обратно. Всички горепосочени видове магии са споменати в „De Generibus Artium Magicarum Anglorum“ на Франсис Сътън-Гроув. ↑

[2] В края на 1809 година предишният секретар на войната лорд Касълрей жестоко се скара с мистър Канинг. Джентълмените се биха на дуел, след което и двамата бяха принудени да подадат оставка. Настоящият секретар на войната лорд Ливърпул е същият човек, когото по-горе наричахме лорд Хоксбъри. През декември 1808 година, когато баща му почина, той изостави едната си титла и прие другата. ↑

[3] Horse Sand — букв. от английски — „конски пясък“. — Бел. прев. ↑

[4] Тавматоман — човек, завладян от страст към магията и чудесата, „Речник на английския език“ от Самюъл Джонсън. ↑

[5] Замъкът Флорс е домът на херцозите на Роксбърг. ↑

[6] В крайна сметка Комисията по привилегиите отсъди в полза на сър Джеймс Инес и точно както мистър Ласелс предсказа, новият херцог тутакси обяви библиотеката за продажба.

Търгът през лятото на 1812 година (докато Стрейндж беше на Пиренейския полуостров) бе може би най-забележителното библиографско събитие след пожара на Александрийската библиотека. То продължи четиридесет и един дни и стана причина за поне два дуела.

Сред книгите на херцога бяха открити седем магически текста, всичките изключителни.

„Rosa et Fons“ („Роза и извор“ (лат.) — бел. прев.) съдържаше размисли върху магията от неизвестен магьосник от XIV век.

„Тома дьо Дундел“, неоткрита досега поема на Кретиен дьо Троа, беше цветист разказ за живота на Томас Дъндейл, първия човек, прислужвал на Краля Гарван. „Книгата на Ловдей Ингам“ представляваше разказ за ежедневните занимания на магьосник, живял през XV век в Кеймбридж.

„Exercitatio Magica Nobilissima“ („Най-благородно упражняване на магия“ (лат.) — бел. прев.) беше опит за пълно описание на английската магия от XVII век. „Историята на Седем“ представляваше много объркана творба, написана отчасти на английски, отчасти на латински, отчасти на неизвестен феин език. Времето на създаването й не можеше да се определи, авторът беше неизвестен и целта, която този автор с преследвал с написването на книгата, бе напълно неясна. Общо взето, това като че ли беше историята па град във Феерия, наречен Седем, но сведенията бяха представени по много объркан начин и авторът често прекъсваше разказа си, за да обвинява някакво неопределено лице за незнайна обида, която то му е нанесло. Тези части от текста приличаха повече на възмутена жалба, отколкото иа нещо друго. „Парламентът на жените“ представляваше алегорично описание от XVI век на мъдростта и магията, присъщи само на жените.

Но най-прекрасната книга беше „Огледало на живота на Ралф Стоукси“, която наред с първото издание на „Декамерон“ на Бокачо бе представена в последния ден на търга. До този ден дори мистър Норел не беше подозирал за съществуването на тази книга. По всичко личеше, че е написана от двама автори: единият магьосник от XV век на име Уилям Торп, другият прислужникът от народа на феите, служил на Ралф Стоукси, Кол Том Блу. За тази ценност мистър Норел плати нечуваната сума от 2100 гвинеи. Всеобщото уважение към мистър Норел бе толкова голямо, че нито един джентълмен в залата не си позволи да наддава срещу него. В седмиците преди търга Арабела Стрейндж беше много заета. Тя писа многобройни писма до роднини на Стрейндж и посети всичките си приятели в Лондон в опит да заеме достатъчно пари, за да купи някои от книгите за съпруга си, но Норел спечели наддаването за всяка една от тях. Писателят сър Уолтър Скот присъстваше на търга и описа завършека му. „Мисис Стрейндж така се разочарова от загубата на «Живота на Ралф Стоукси», че седна и се обля в сълзи. В същия момент мистър Норел мина покрай нея с книгата в ръка. Този човек не удостои нито с дума, нито с поглед съпругата на ученика си. Не знам кога за последно съм виждал поведение, което толкова да не ми допада. Някои хора забелязаха отношението му и аз чух доста резки изказвания по адрес на Норел. Дори лорд Портисхед, чието възхищение към магьосника не знае граници, признава, че според него мистър Норел се е държал изключително зле с мисис Стрейндж.“ Но отношението на мистър Норел към мисис Стрейндж не бе единствената случка, предизвикала неблагоприятни отзиви. През следващите седмици учени и историци зачакаха да чуят какви нови сведения се съдържат в седемте прекрасни книги. В частност те силно се надяваха, че „Огледало на живота на Ралф Стоукси“ ще даде отговори на някои от най-неразрешимите загадки в английската магия. Предполагаше се, че мистър Норел ще оповести новите си открития на страниците на „Приятелите на английската магия“ или ще поръча да отпечатат копия на книгите. Той не направи нищо подобно. Един-двама души му писаха писма, в които му задаваха конкретни въпроси. Той не ги удостои с отговор. Когато писмата се появиха във вестниците, придружени с оплаквания от поведението му, това силно го възмути. В края на краищата, мистър Норел просто постъпваше така, както бе правил винаги — придобиваше ценни книги и после ги криеше, та никой друг да не може да ги види. Разликата беше в това, че по времето, когато той бе никому неизвестен джентълмен, никой не се замисляше за постъпките му, а сега цялото общество бе устремило поглед към него. Хората се чудеха на мълчанието му и започваха да си припомнят други случаи, в които мистър Норел се бе държал грубо и надменно. ↑

29
В ДОМА НА ЖОЗЕ ЕЩОРИЛ

Януари — март 1811 година

— МИСЛЕХ СИ, СЪР, че заминаването ми за полуострова ще предизвика множество промени в делата ви с Министерството на войната — каза Стрейндж. — Боя се, че след като замина, няма да ви бъде удобно хората да чукат на вратата ви по всяко време на деня и нощта и да ви молят да направите тази или онази магия. Няма да има друг освен вас, който да ги приема. Кога ще спите? Мисля, че трябва да ги убедим да променят начина ви на работа. Ако мога да ви бъда полезен при уреждането на тези въпроси, с радост ще се заема. Може би трябва да поканим лорд Ливърпул на вечеря тази седмица?

— O, да, наистина! — възкликна мистър Норел в приповдигнато настроение, предизвикано от тази проява на внимание от страна на Стрейндж. — Вие трябва да присъствате. Така добре обяснявате всичко! Достатъчно е само да кажете нещо на лорд Ливърпул и той тутакси го разбира!

— В такъв случай да пиша ли до Негова светлост?

— Да, направете го. Направете го!

Беше първата седмица от януари. Датата на заминаването на Стрейндж все още не беше уточнена, но по всяка вероятност не оставаше много време. Стрейндж седна и написа поканата. Лорд Ливърпул отговори почти веднага и още на следващия ден пристигна на „Хановер Скуеър“.

Мистър Норел и Джонатан Стрейндж имаха навика да прекарват времето преди вечеря в библиотеката и тъкмо там посрещнаха Негова светлост. Чайлдърмас също беше там, готов да играе ролята на писар, съветник, куриер или прислужник в зависимост от обстоятелствата.

Лорд Ливърпул никога не беше виждал библиотеката на мистър Норел и преди да седне, направи кратка обиколка из помещението.

— Сър, казвали са ми, че библиотеката ви е едно от чудесата на модерния свят, но изобщо не съм си представял такова богатство — отбеляза той.

Мистър Норел бе много поласкан. Лорд Ливърпул беше точно от онези гости, които магьосникът обичаше — такива, които се възхищават на книгите, без да проявяват склонност да ги вадят от лавиците и да се зачитат в тях.

После Стрейндж се обърна към мистър Норел:

— Сър, още не сме говорили за книгите, които трябва да взема със себе си на полуострова. Направил съм списък с четиридесет заглавия, но ако смятате, че нещо в него може да се подобри, ще се радвам да приема съвета ви — той извади от купчината на една от масите сгънат лист хартия и го подаде на домакина.

Този списък никак не допадна на мистър Норел. Той беше пълен със задраскани първоначални идеи, задраскани втори идеи и трети хрумвания, записани по диагонал, които се сливаха с други думи, случайно попаднали на пътя им. Имаше мастилени петна, неправилно написани заглавия, сгрешени имена на автори и — най-объркващото — три реда от поема с акростих, която Стрейндж бе започнал да съчинява като подарък за сбогуване за Арабела. Въпреки всичко не това накара мистър Норел да пребледнее. Досега изобщо не му беше минавало през ума, че Стрейндж може да се нуждае от книги в Португалия. Мисълта, че четиридесет скъпоценни тома ще бъдат отнесени в страна, където се води война и където могат да бъдат изгорени, взривени, намокрени или зацапани, бе твърде ужасна, за да може магьосникът да я понесе. Мистър Норел не знаеше много за войната, но подозираше, че войниците не са големи почитатели на книгите. Може би щяха да ги пипат с мръсни ръце. Може би щяха да ги скъсат! Може би — о, ужас на ужасите! — щяха да ги прочетат и да опитат някое заклинание! Дали войниците могат да четат? Мистър Норел не знаеше. Но след като съдбата на целия континент бе заложена на карта и лорд Ливърпул седеше в стаята, магьосникът осъзна колко трудно би било — всъщност дори невъзможно — да откаже да ги заеме на Стрейндж.

Той се обърна към Чайлдърмас с поглед, който изразяваше отчаяна молба. Чайлдърмас сви рамене.

Лорд Ливърпул продължаваше спокойно да се взира в магьосника. Той очевидно смяташе, че временната липса на четиридесетина книги ще остане почти незабелязана сред останалите няколко хиляди.

— Няма да взема повече от четиридесет — продължи Стрейндж с делови тон.

— Много разумно, сър — отбеляза лорд Ливърпул. — Много разумно. Не вземайте повече, отколкото можете да пренасяте със себе си без затруднения.

— Да пренася! — възкликна мистър Норел, по-ужасен от всякога. — Но вие със сигурност не възнамерявате да ги носите от място на място, нали? Още с пристигането си трябва да ги сложите в библиотека. Най-добре в библиотека в замък. Солиден, добре защитен замък…

— Боя се, че в библиотека те няма да ми бъдат от голяма полза — отвърна Стрейндж с влудяващо спокойствие. — Аз ще бъда във военни лагери и на бойното поле. Така че и те трябва да бъдат там.

— Тогава ще ги сложите в сандък! — каза мистър Норел. — Много здрав дървен сандък или може би железен! Да, най-добре в железен. Можем да поръчаме такъв сандък специално за случая. И тогава…

— Ах, простете, мистър Норел — прекъсна го лорд Ливърпул, — но аз настоятелно съветвам мистър Стрейндж да не взема железен сандък. Той не бива да разчита, че за багажа му ще има място в каруците. Войниците се нуждаят от каруците за пренасяне на оръжието, картите, провизиите, амунициите си и така нататък. Мистър Стрейндж ще създаде най-малки неудобства на войската, ако пренася целия си багаж на муле или магаре, както правят офицерите — той се обърна към Стрейндж. — Ще ви трябва едно добро здраво муле за багажа и слугата ви. Купете си дисаги от „Хюли и Рат“ и сложете книгите в тях. Военните дисаги са с най-голяма вместимост. Впрочем, ако ги сложите на каруца, книгите със сигурност ще бъдат откраднати. Неприятно ми е да го кажа, но войниците крадат всичко наред — лорд Ливърпул се замисли за момент и добави: — Или поне нашите войници.

Как мина последвалата вечеря — мистър Норел почти не забеляза. Той смътно помнеше, че Стрейндж и Негова светлост разговаряха надълго и нашироко и много се смяха. Няколко пъти чу Стрейндж да казва: „Е, значи тогава е решено!“, а лорд Ливърпул да отговаря: „О, разбира се!“ Но за какво говореха мистър Норел нито знаеше, нито го беше грижа. По-добре изобщо да не беше идвал в Лондон. Да не беше се захващал да възражда английската магия. Да беше си останал в абатството Хъртфю, където щеше да чете и да прави магии за собствено удоволствие. Нищо от това, мислеше той, не струваше загубата на четиридесет книги.

След като лорд Ливърпул и Стрейндж си отидоха, мистър Норел отиде в библиотеката си, за да погледне четиридесетте книги, да ги подържи и да им се порадва, докато още може.

Чайлдърмас все още беше там. Той бе вечерял на една от масите в библиотеката и сега се занимаваше със сметките по домакинството. Когато мистър Норел влезе, той вдигна глава и се усмихна.

— Мисля, че мистър Стрейндж ще се справи много добре във войната, сър. Вече успя да надхитри вас.

Една ясна лунна нощ в началото на февруари британски кораб на име „Благословията на Сейнт Серло“[1] мина по река Тежу и пусна котва на площада „Черният кон“ насред град Лисабон. Едни от първите, които слязоха от него, бяха Стрейндж и неговият слуга Джеръми Джоунс. Стрейндж никога досега не бе посещавал чужда страна и откри, че съзнанието за това, че сега се намира в такава, както и важното суетене на военни и моряци наоколо предизвикват у него голямо въодушевление.

Той нямаше търпение да започне да прави магии.

— Чудя се къде ли е лорд Уелингтън — каза Стрейндж на Джеръми Джоунс. — Мислиш ли, че някой от тези хора ще знае? — той погледна с любопитство голямата недостроена арка в единия край на площада. Тя имаше много военен вид и Стрейндж никак не би се учудил, ако Уелингтън стоеше някъде зад нея.

— Но сега е два сутринта, сър — отбеляза Джеръми. — Негова светлост вероятно спи.

— О, мислиш ли? Когато съдбата на цяла Европа е в ръцете му? Сигурно си прав.

Стрейндж неохотно се съгласи, че ще е по-добре сега да отидат в хотела, а сутринта да потърсят лорд Уелингтън.

Бяха им препоръчали един хотел на Улицата на обущарите, собственик на който беше мистър Прайдо, мъж от Корнуол. Почти всички гости на мистър Прайдо бяха британски офицери, току-що пристигнали в Португалия от Англия, които чакаха корабите да ги откарат в отпуск. Мистър Прайдо правеше всичко възможно офицерите да се чувстват като у дома по време на престоя си в хотела. В това той имаше само частичен успех. Въпреки всички усилия мистър Прайдо установяваше, че Португалия неотстъпно се натрапва на гостите му. Макар че тапетите и мебелировката в хотела бяха докарани направо от Лондон, след като португалското слънце ги беше напичало в продължение на пет години, те бяха избелели по специфичен португалски начин. Мистър Прайдо инструктираше готвача да приготвя английски ястия, но той беше португалец и в ястията му винаги имаше повече пипер и зехтин, отколкото гостите очакваха. Дори ботушите на посетителите някак заприличваха на португалски ботуши, след като ваксаджията португалец ги лъснеше.

На сутринта Стрейндж стана доста късно. Той закуси обилно и излезе на разходка за около час. Лисабон се оказа град, в който имаше изобилие от площади с арки, изискани модерни сгради, статуи, театри и магазини. Стрейндж започна да си мисли, че в края на краищата войната може да не е чак толкова зловещо нещо.

Когато се прибра в хотела, той видя на входа четирима или петима британски офицери, които оживено разговаряха помежду си. Това беше възможността, на която се бе надявал. Стрейндж отиде при тях, помоли за извинение, че ги прекъсва, обясни кой е и попита къде в Лисабон може да намери лорд Уелингтън.

Офицерите се обърнаха и го погледнаха доста изненадани, сякаш смятаха въпроса за неуместен, макар че Стрейндж не можеше да проумее защо.

— Лорд Уелингтън не е в Лисабон — отговори единият, мъж със син мундир и бели бричове — униформата на хусарите.

— О! А кога ще се върне? — попита Стрейндж.

— Кога ще се върне ли? — учуди се офицерът. — След седмици, дори бих казал месеци. Може би никога.

— Тогава къде мога да го намеря?

— Мили Боже! — възкликна офицерът. — Може да е навсякъде.

— Не знаете ли къде е? — попита Стрейндж.

Офицерът го изгледа доста строго.

— Лорд Уелингтън не се застоява на едно място — отвърна той. — Лорд Уелингтън отива там, където имат нужда от него. А от лорд Уелингтън — уточни офицерът, за да може Стрейндж да го разбере — имат нужда навсякъде.

Друг офицер с яркочервен мундир, либерално украсен със сребърна верижка, каза с по-любезен тон:

— Лорд Уелингтън е в окопите.

— В окопите? — попита Стрейндж.

— Да.

За съжаление това обяснение съвсем не беше толкова ясно и полезно, колкото офицерът смяташе. Но Стрейндж реши, че достатъчно е демонстрирал невежеството си. Желанието му да задава въпроси изведнъж се изпари.

„Лорд Уелингтън е в окопите.“ Любопитно изречение и ако трябваше да изкаже предположение относно значението му, Стрейндж най-вероятно би решил, че е разговорен израз за човек, който се е напил.

Той влезе в хотела и каза на портиера да потърси Джеръми Джоунс. Ако някой трябваше да изглежда невежа и глупак в очите на Британската армия, Стрейндж би предпочел това да е Джеръми.

— Ето те и теб! — възкликна той, когато Джеръми се появи. — Иди потърси някой войник или офицер и го питай къде да намеря лорд Уелингтън.

— Разбира се, сър. Но не искате ли да попитате сам?

— Невъзможно. Имам да правя магии.

И така Джеръми излезе и не след дълго се върна.

— Научи ли? — попита Стрейндж.

— О, да, сър! — весело отвърна Джеръми. — В това няма никаква тайна. Лорд Уелингтън е в окопите.

— Добре, но какво означава това?

— О, моля да ме извините, сър! Господинът го каза толкова естествено! Сякаш това е най-обикновеното нещо на света. Мислех, че вие ще знаете.

— Е, не знам. Може би ще е най-добре да попитам Прайдо.

Мистър Прайдо се радваше да помогне. Няма нищо по-просто от това. Мистър Стрейндж трябва да отиде в щаба на армията. Със сигурност там ще намери Негова светлост. Щабът е на половин ден път от града. Може би малко повече.

— Колкото от Тибърн до Годалминг, сър, ако можете да си го представите.

— Е, ако бъдете така добър да ми го покажете на картата…

— Опазил ви Бог, сър! — възкликна мистър Прайдо стъписан. — Сам никога няма да го намерите. Трябва да повикам някого да ви заведе.

Човекът, когото мистър Прайдо повика, беше един помощник-интендант, който имаше работа в Тореш Ведраш, градче на четири-пет мили от щаба. Помощник-интендантът се зарадва, че ще пътува със Стрейндж и ще му покаже пътя.

„Ето, най-после — помисли си магьосникът. — Работите ми напредват.“

Първата част от пътуването мина сред приятен пейзаж от поля и лозя, тук-таме осеяни с хубави бели къщички и каменни вятърни мелници с крила от кафяв брезент. Множество португалски войници в кафяви униформи непрекъснато се движеха в двете посоки на пътя, имаше и неколцина британски офицери, чиито ярки униформи в червено и синьо изглеждаха — поне за патриотично настроеното око на Стрейндж — по-мъжествени и войнишки. След като яздиха три часа, пред очите им от равнината се издигна планинска верига, стръмна като стена.

Когато влязоха в тясна клисура между два високи върха, помощник-интендантът каза:

— Тук започва фронтовата линия. Виждате ли онова укрепление високо горе от едната страна на клисурата? — той посочи надясно. По всичко личеше, че „укреплението“ е започнало живота си като вятърна мелница, която наскоро се бе сдобила с всевъзможни допълнения под формата на бастиони, крепостни стени и бойници. — А другото укрепление от отсрещната страна? — добави помощник-интендантът и посочи наляво. — А там, на следващото скалисто възвишение, виждате ли още едно малко укрепление? Освен него — макар че не се вижда, защото днес е мрачно и облачно — има и четвърто по-нататък. И така нататък, и така нататък. Цяла линия от укрепления от Тежу до морето! И това не е всичко! На север има още две линии. Общо три фронтови линии!

— Несъмнено е внушително. Португалците ли са ги направили?

— Не, сър. Лорд Уелингтън ги направи. Какво да ви кажа, сър! Муха не може да прехвръкне, освен ако няма документ с подписа на лорд Уелингтън! Ето защо, сър, френската армия стои в Сантарем и не може да стигне по-далеч, докато ние с вас спим спокойно в леглата си в Лисабон!

Много скоро те слязоха от пътя и поеха по стръмна лъкатушеща пътека, която водеше нагоре към селцето Перу Негру. Стрейндж остана поразен от разликата между войната такава, каквато си я представяше, и войната, каквато беше в действителност Той очакваше лорд Уелингтън да седи в някоя внушителна сграда в Лисабон и да издава заповеди. Вместо това го намери на място, толкова малко, че в Англия трудно би могло да се нарече село.

Щабът на армията се оказа напълно незабележима къща в обикновен двор с калдъръм. Стрейндж научи, че лорд Уелингтън е тръгнал да оглежда фронтовите линии. Никой не знаеше кога ще се върне — може би чак за вечеря. Никой не възразяваше Стрейндж да го почака, стига само да не се пречка на военните.

Но още с влизането си в къщата магьосникът попадна под влиянието на онзи неудобен природен закон, съгласно който щом човек пристигне на място, където не го познават, той неизбежно се пречка на всички. Стрейндж не можеше да седне, защото в стаята, в която го поканиха, нямаше столове — вероятно с цел ако французите успеят някак да проникнат в къщата, да не се скрият зад тях; затова той застана до един прозорец. Но тогава влязоха двама офицери и единият от тях пожела да покаже някаква важна военна характеристика от португалския ландшафт и за тази цел му се налагаше да погледне през прозореца. Офицерите изгледаха злобно Стрейндж, който се премести и застана пред свод с дръпната до половината завеса.

Междувременно някакъв глас от коридора през секунда се провикваше към някого на име Уайнспил да донесе буретата с барут, и то бързо. В стаята влезе дребничък, леко прегърбен войник. Той имаше мораво рождено петно на лицето си и като че ли носеше части от униформата на всички родове войски на Британската армия. Това явно беше Уайнспил. Уайнспил беше недоволен. Не можеше да намери барута. Ровеше из шкафовете, надничаше под стълбищата и на балконите и току се провикваше в отговор; „Един момент!“, докато настъпи моментът, когато реши да погледне зад гърба на Стрейндж — зад пердето и под свода. Уайнспил веднага извика, че е намерил буретата с барут и че щял да ги види и по-рано, ако някой — тук той изгледа много навъсено Стрейндж — не бил застанал пред тях.

Часовете се нижеха бавно. Стрейндж зае предишното си място до прозореца и вече почти дремеше, когато дочу звуци на суетене и смут и се досети, че някой важен човек е влязъл в къщата. В следващия миг в стаята нахлуха трима души и Стрейндж най-после се озова в присъствието на лорд Уелингтън.

Как може да се опише лорд Уелингтън? Кому е необходимо или нужно това? Лицето му е навсякъде, където и да погледнете — евтина репродукция на стената на крайпътен хан, много по-изтънчена, украсена със знамена и барабани, на стълбището на Залата за заседания. В наши дни нито една млада дама със средно романтична нагласа няма да пропусне да си купи поне един негов портрет, преди още да е навършила седемнадесетгодишна възраст. Тя ще смята дългите орлови носове за далеч по-изискани от късите чипи такива и ще приема за най-голямо нещастие в живота си факта, че той вече е женен. За да компенсира това, тя ще храни най-сериозни намерения да нарече първородния си син Артър. Не че ще бъде сама в обожанието си. По-младите й братя и сестри ще бъдат също толкова фанатично предани на Негова светлост. Най-красивият оловен войник във всяка детска стая в Англия винаги се нарича Уелингтън и преживява повече приключения от останалите войници в кутията, взети заедно. Всеки ученик се превъплъщава в ролята на Уелингтън поне веднъж седмично и същото важи за по-малките му сестри. Уелингтън е носител на всички английски добродетели. Той е английското в най-съвършения му вид. Ако французите носят Наполеон в стомасите си (а те очевидно го правят), то ние носим Уелингтън в сърцата си[2].

В настоящия момент лорд Уелингтън бе крайно недоволен от нещо.

— Заповедите ми бяха съвсем ясни, струва ми се! — каза той на другите двама офицери. — Португалците трябваше да унищожат цялата царевица, която не могат да отнесат, за да не попадне в ръцете на французите. Но през половината ден гледах как френски войници влизат в пещерите на Карташу и излизат от там с чували.

— За португалските земеделци е много трудно да унищожат собствената си царевица. Страх ги е, че може да гладуват — обясни един от офицерите.

Другият офицер с надежда предположи, че може би французите не пренасят в чувалите царевица, а нещо друго, по-безполезно. Да речем, злато или сребро.

Лорд Уелингтън го изгледа хладно.

— Френските войници отнасяха чувалите на мелниците. Крилата се въртяха пред очите ми! Да не мислите, че мелят злато? Далзиъл, оплачете се на португалските власти, ако обичате! — погледът му се стрелкаше гневно из стаята и изведнъж се спря върху Стрейндж. — Кой е този? — попита Негова светлост.

Офицерът, наречен Далзиъл, промърмори нещо в ухото му.

— О! — възкликна лорд Уелингтън, обърна се към Стрейндж и каза: — Вие сте магьосникът — в забележката му се долавяше лека въпросителна нотка.

— Да — отвърна Стрейндж.

— Мистър Норел?

— О, не. Мистър Норел е в Англия. Аз съм мистър Стрейндж.

Лорд Уелингтън го погледна безизразно.

— Другият магьосник — обясни Стрейндж.

— Разбирам — каза лорд Уелингтън.

Офицерът на име Далзиъл изгледа магьосника с учудване, сякаш смяташе, че след като лорд Уелингтън е казал на непознатия кой е, крайно невъзпитано от негова страна е да настоява, че е някой друг.

— Е, мистър Стрейндж — каза лорд Уелингтън, — боя се, че напразно сте били път дотук. Да ви призная честно, ако бях в състояние да предотвратя идването ви, щях да го направя. Но след като вече сте дошъл, ще се възползвам от възможността да ви обясня големите затруднения, които вие и другият джентълмен създавате на армията.

— Затруднения? — учуди се Стрейндж.

— Затруднения — повтори Негова светлост. — Виденията, които сте показали на министрите, са ги окуражили да вярват, че разбират как стоят нещата в Португалия. Изпратиха ми много повече заповеди и се намесиха в далеч по-голяма степен, отколкото биха го направили иначе. Само аз знам какво трябва да се направи в Португалия, мистър Стрейндж, тъй като само аз съм запознат с всичките обстоятелства. Не казвам, че вие и другият джентълмен не сте направили добро другаде — във флота, изглежда, са доволни, макар да не знам нищо за това, — но казвам, че тук, в Португалия, не ми трябва магьосник.

— Но, милорд, в Португалия магията няма да се използва погрешно, тъй като аз ще бъда изцяло на вашите услуги и под ваше ръководство.

Лорд Уелингтън стрелна с поглед Стрейндж.

— Това, от което наистина имам нужда, са хора. Можете ли да направите повече хора?

— Хора? Е, зависи какво има предвид Ваша светлост. Интересен въпрос… — за голямо свое неудобство Стрейндж установи, че говори точно като мистър Норел.

— Можете ли да направите повече хора? — прекъсна го Негова светлост.

— Не.

— Можете ли да направите така, че куршумите да летят по-бързо и да покосяват французите? Те и сега летят доста бързо. А дали можете да преобърнете земята и да преместите камъните така, че да построят редути, люнети и други отбранителни съоръжения за мен?

— Не, милорд. Но, милорд…

— Името на щабния капелан е мистър Брискол. Името на главния военен лекар е доктор Макгритър. Ако решите да останете в Португалия, аз ви съветвам да се запознаете с тези господа. Може би те ще имат някаква полза от вас. Аз нямам.

Лорд Уелингтън се обърна и веднага извика на някой си Торнтън да приготвя вечерята. По този начин даде на Стрейндж да разбере, че разговорът е приключил.

Стрейндж беше привикнал на почтително отношение от страна на правителствените министри. Най-високопоставените хора в държавата се държаха с него като с равен. Да се озове изведнъж сред капеланите и лекарите на армията — прости извънщатни служители — наистина беше много лошо.

Той прекара нощта в голямо неудобство в единствения хан на Перу Негру и веднага щом се развидели, препусна обратно към Лисабон. Когато се върна в хотела на Улицата на обущарите, Стрейндж седна и написа дълго писмо на Арабела, в което разказваше с най-малките подробности за ужасния начин, по който са се отнесли с него. После се почувства по-добре и реши, че на един мъж не приляга да се оплаква, затова скъса писмото.

След това състави списък с всички видове магии, които двамата с Норел са правили за Адмиралтейството, и се помъчи да реши коя от тях би свършила най-добра работа на лорд Уелингтън. След внимателно обмисляне заключи, че няма по-сигурен начин да влоши мизерното положение на френската армия от това да им изпрати бури с гръмотевици и проливен дъжд. Той реши незабавно да пише до Негова светлост с предложение да направи такава магия. Решителните действия винаги ободряват и настроението на Стрейндж тутакси се подобри — докато не погледна през прозореца. Небето беше притъмняло, лееше се дъжд като из ведро и духаше безмилостен вятър. По всичко личеше, че скоро ще загърми. Магьосникът отиде да потърси мистър Прайдо. Прайдо потвърди, че тук вали така от седмици и че според португалците ще продължи още дълго — и, да, французите наистина много се измъчват от това.

Стрейндж се замисли. Изкушаваше се да изпрати до лорд Уелингтън бележка, като му предложи да накара дъжда да спре с мотива, че това трябва да е също толкова мъчително и за британските войници, но накрая реши, че целият въпрос за правене на магии, свързани с времето, е твърде противоречив, а и първо трябва да научи повече за войната и за лорд Уелингтън. Междувременно магьосникът се спря на напаст от жаби като най-доброто, което може да се изсипе на главите на френските войници. Изглеждаше много библейско, а има ли, каза си Стрейндж, нещо по-възвишено от това?

На другата сутрин той седеше мрачен в хотелската си стая и се правеше, че чете една от книгите на Норел, а всъщност съзерцаваше дъжда, когато на вратата се почука. Беше шотландски офицер в униформа на хусарите, който изгледа въпросително Стрейндж и попита: — Мистър Норел?

— Не съм… O, няма значение! Какво мога да направя за вас?

— Съобщение за вас от щаба, мистър Норел — младият офицер подаде на Стрейндж лист хартия.

Беше собственото му писмо до Уелингтън. Някой беше надраскал отгоре с дебел син молив една-единствена дума: „Отхвърля се.“ — Чий е този почерк? — попита Стрейндж.

— На лорд Уелингтън, мистър Норел.

— А-ха.

На следващия ден Стрейндж написа на Уелингтън друга бележка, в която предлагаше да накара водите на река Тежу да излязат от коритото и да залеят французите. Това поне подтикна Негова светлост да напише значително по-дълъг отговор, като обясни, че понастоящем цялата британска армия и по-голямата част от португалската армия се намира между Тежу и французите и следователно предложението на мистър Стрейндж не е никак уместно.

Това не накара Стрейндж да се откаже. Той продължи всеки ден да изпраща на Уелингтън по едно свое предложение. Всички биваха отхвърлени.

Един особено мрачен ден в края на февруари магьосникът вървеше по коридора на хотела на мистър Прайдо на път за поредната си самотна вечеря, когато почти се сблъска с ведър млад човек в английски дрехи. Мъжът се извини и го попита дали знае къде може да намери мистър Стрейндж.

— Аз съм Стрейндж. А вие кой сте?

— Казвам се Брискол. Аз съм щабният капелан.

— Мистър Брискол? Да. Разбира се.

— Лорд Уелингтън ме помоли да ви посетя — обясни мъжът. — Спомена, че можете да ми бъдете от помощ с някоя магия — мистър Брискол се усмихна. — Но, струва ми се, истинската причина е, че се надява да ви убедя да престанете да му пишете всеки ден.

— О! — възкликна Стрейндж. — Няма да престана, докато не ми даде да правя нещо.

Мистър Брискол се засмя. — Много добре, ще му кажа.

— Благодаря ви. А има ли нещо, което мога да направя за вас? Никога досега не съм правил магии за църквата. Ще бъда откровен, мистър Брискол. Познанията ми по еклезиастична магия са много оскъдни, но ще се радвам да бъда полезен на някого.

— Хм. И аз ще бъда откровен с вас, мистър Стрейндж. Задълженията ми всъщност са много прости. Обикалям болните и ранените. Отслужвам литургии за войниците и се старая да им уредя прилично погребение, когато ги убият, горките момчета. Не виждам с какво бихте могли да ми помогнете.

— Точно както и всички останали — отвърна Стрейндж с въздишка. — Елате поне да вечеряте с мен. Поне няма да ми се налага да се храня сам.

Мистър Брискол бързо се съгласи и двамата седнаха в трапезарията на хотела. Капеланът се оказа добра компания за вечеря и с удоволствие разказа на Стрейндж всичко, което знаеше за лорд Уелингтън и за армията.

— Войниците като цяло не са религиозни хора — сподели той, — но аз не съм и очаквал да бъдат, а и много ми помогна обстоятелството, че всички капелани преди мен са излизали в отпуск почти веднага след пристигането си. Аз съм първият, решил да остане, и момчетата са ми благодарни за това. Те гледат много благосклонно на всеки, който е готов да сподели тежкия им живот.

Стрейндж отвърна, че не се съмнява в това.

— А вие, мистър Стрейндж? Как се справяте?

— Аз ли? Никак не се справям. Никой тук не ме иска. Обръщат се към мен — в редките случаи, когато изобщо някой ме заговаря — ту с „мистър Стрейндж“, ту с „мистър Норел“. Никой като че ли не подозира, че това са отделни хора.

Брискол се разсмя.

— А лорд Уелингтън отхвърля всичките ми предложения за помощ веднага щом ги отправя.

— Защо? Какво сте му предложили?

Стрейндж разказа на капелана за първото си предложение да изпрати на французите дъжд от жаби.

— Е, никак не се учудвам, че не се е съгласил с това! — презрително отсече мистър Брнскол. — Французите пекат жабите и ги ядат, нали така? Основната част от плана на лорд Уелингтън е да накара французите да гладуват. Със същия успех можехте да предложите да ги засилете с дъжд от печени пилета или питки с пълнеж от свинско!

— Вината не е моя — отвърна Стрейндж леко засегнат. — На драго сърце бих се съобразил с плановете на лорд Уелингтън, само че не знам какви са те. В Адмиралтейството в Лондон ни обясняваха намеренията си и ние правехме магии според желанията им.

— Ясно — каза Брискол. — Простете ми, мистър Стрейндж, може би не съм разбрал добре, но ми се струва, че тук разполагате с голямо предимство. В Лондон сте бил длъжен да се осланяте на мнението на Адмиралтейството за неща, които се случват на стотици мили от там — а, смея да отбележа, Адмиралтейството често допуска грешки. Тук можете да отидете и да видите с очите си какво става. Вашите преживелици не са по-различни от моите. Когато пристигнах, и на мен никой не обръщаше внимание. Местех се от един полк в друг. Никой не ме искаше.

— Все пак сега сте в щаба на Уелингтън. Как го постигнахте?

— Отне ми време, но накрая успях да докажа, че мога да бъда полезен на Негова светлост. Не се съмнявам, че и вие ще успеете.

Стрейндж въздъхна.

— Старая се. Но изглежда, че единственото, което успявам да докажа, е колко съм безполезен. Отново и отново!

— Глупости! Доколкото виждам, досега сте допуснали само една сериозна грешка и тя е, че стоите в Лисабон. Ако искате съвета ми, заминете веднага щом можете. Идете в планините и нощувайте редом с войниците и офицерите! Докато не го сторите, няма да узнаете нищо за тях. Разговаряйте с тях. Прекарвайте дните си с тях в опустелите села зад фронтовата линия. Те скоро ще ви обикнат за това. Войниците са най-добрите приятели на света.

— Наистина ли? В Лондон се говори, че Уелингтън ги нарича измета на земята.

Брискол се разсмя, сякаш да наречеш някого измета на земята е съвсем невинна шега, в която се крие голяма част от очарованието на армията. Стрейндж си каза, че това е странна реакция от страна на човек от духовенството.

— Та кое от двете е вярно? — попита магьосникът.

— И двете, мистър Стрейндж. И двете. Е, какво ще кажете? Ще заминете ли?

Стрейндж се намръщи.

— Не знам. Разбирате ли, не че се страхувам от несгодите и неудобствата. Вярвам, че мога да понеса точно толкова подобни неща, колкото и повечето мъже. Но не познавам никого там. Откакто съм пристигнал, като че ли се пречкам в краката на всички, а без приятели, при които да отида…

— О, това може лесно да се поправи! Тук не е Лондон или Бат, където ви трябват препоръчителни писма. Вземете бъчва бренди, може и един-два сандъка шампанско, ако слугата ви може да ги носи. Ако не ви се свидят брендито и шампанското, скоро ще имате широк кръг от познати сред офицерите.

— Наистина ли? Толкова ли е просто?

— O, със сигурност! Но не си правете труда да носите червено вино. Те вече имат предостатъчно.

След няколко дни Стрейндж и Джеръми Джоунс напуснаха Лисабон и поеха към селата зад фронтовата линия. Британските офицери и войници малко се изненадаха, когато научиха, че сред тях има магьосник. Те изпращаха лисма до приятелите си в Англия, в които го описваха по всевъзможни нелицеприятни начини и се чудеха какво, за Бога, търси той тук. Но Стрейндж послуша съвета на мистър Брискол. Всеки офицер, когото магьосникът срещаше, получаваше покана да пийне шампанско с него след вечеря. Скоро военните му простиха ексцентричността на неговата професия. Важното беше, че в бивака на Стрейндж човек винаги можеше да намери весели хора и прилично питие.

Освен това Стрейндж се научи да пуши. Досега това не му бе допадало като занимание за свободното време, но той установи, че една кесия тютюн подръка е неоценим начин за завързване на разговор с войниците.

Това беше странен живот сред призрачен пейзаж. По нареждане на лорд Уелингтън жителите на селата зад фронтовата линия бяха евакуирани, а посевите изгорени. Войниците от двете армии влизаха в опустелите села и си вземаха каквото може да им бъде от полза. От британската страна на фронта не беше необичайно да се видят дивани, гардероби, легла, столове и маси, наредени на планински склон или на поляна сред гората. От време на време се случваше човек да види цели спални или всекидневни, в които имаше приспособления за бръснене, книги и лампи минус ограниченията на стените и тавана.

Но ако британската армия страдаше от вятъра и дъжда, участта на френската армия бе далеч, далеч по-тежка. Дрехите на французите бяха окъсани и те нямаха какво да ядат. Френската армия стоеше пред фронтовата линия на лорд Уелингтън от миналия октомври. Не можеше да атакува британската армия — тя разполагаше с три непробиваеми линии от укрепления, в които можеше да се оттегли във всеки момент. А лорд Уелингтън не си правеше труда да атакува французите. Защо да го прави, когато гладът и болестите убиваха враговете му по-бързо, отколкото той сам би го направил? На 5 март французите напуснаха лагера си и поеха на север. След няколко часа лорд Уелингтън и британската армия се втурнаха по петите им. Джонатан Стрейндж тръгна с тях.

Една много дъждовна утрин към средата на месеца Стрейндж яздеше край пътя, по който вървеше 95-и стрелкови полк. Случайно забеляза неколцина приятели малко по-напред. Той пришпори коня си в лек галоп и бързо ги настигна.

— Добро утро, Нед — поздрави магьосникът един войник, по негови наблюдения мълчалив и чувствителен човек.

— Добро утро, сър — весело отвърна Нед.

— Нед?

— Да, сър?

— Какво ти се иска най-много? Знам, че това е странен въпрос и моля да ме извиниш, че ти го задавам, но наистина трябва да знам.

Нед не отговори веднага. Той пое дълбоко въздух, почеса се по челото и прояви други признаци на дълбок размисъл. Междувременно другарите му с готовност казаха на Стрейндж какво им се иска най-много — неща като вълшебни гърнета със злато, които никога не се опразват, и къщи, издялани от един-единствен къс диамант. Момче от Уелс тъжно и напевно се провикна:

— Препечен хляб със сирене! Препечен хляб със сирене!

Той го повтори още няколко пъти, с което предизвика бурен смях сред останалите войници — уелсците са шегаджии по природа. Междувременно Нед привърши с размислите си.

— Нови ботуши — обяви той.

— Наистина ли? — учуди се Стрейндж.

— Да, сър — отвърна Нед. — Нови ботуши. Заради проклетите португалски пътища — той махна към множеството камъни и дупки, които португалците кой знае защо наричаха път. — Ботушите се прокъсват и нощно време костите ме болят от ходене. Но ако имах нови ботуши — ех, колко бодър щях да се чувствам след цял ден път! Как само щях да се бия с французите! Щях да ги накарам да се изпотят!

— Желанието ти да се биеш ти прави чест, Нед — отбеляза Стрейндж. — Благодаря ти. Даде ми отличен отговор — и той се отдалечи, последван от оглушителни викове като „Ей, кога Нед ще си получи новите ботуши?“ и „Къде са ботушите на Нед?“.

Същата вечер щабът на лорд Уелингтън беше настанен в разкошна, макар и запустяла къща в село Лоузао. Тази къща принадлежеше на заможен и патриотично настроен португалски благородник, Жозе Ещорил, който заедно със синовете си бе измъчван и убит от французите. Съпругата му беше починала от треска, а за тъжната съдба на дъщерите му се разказваха какви ли не истории. От месеци тази къща беше изоставено и много меланхолично място, но сега с пристигането на хората на Уелингтън тя се изпълни с глъчка от шегите и споровете им и мрачните стаи изглеждаха почти весело от червените и сините мундири на офицерите, които сновяха из тях.

Часът преди вечеря бе най-оживеното време от деня и в стаята се тълпяха офицери, които докладваха и приемаха заповеди или просто разменяха клюки. В единия край имаше изящно, отрупано с орнаменти и разпадащо се каменно стълбище, което водеше до стара двойна врата. Казваха, че зад вратата лорд Уелингтън се труди усърдно над нов план за победа над французите и любопитното беше, че всеки, който влезеше в стаята, неизменно отправяше почтителен поглед към върха на стълбището. Двама от висшите офицери на Уелингтън — главният интендант на армията полковник Джордж Мъри и генерал-адютант Чарлс Стюарт — седяха един срещу друг на голяма маса и обмисляха разположението на войската през следващия ден. И тук спирам за малко, за да отбележа, че след като прочетете думите „полковник“ и „генерал“, си представите, че на масата седят двама старци, много ще сгрешите. Вярно е, че преди осемнадесет години, когато войната с французите започна, британската армия се командваше от почтени мъже на преклонна възраст, много от които през цялата си кариера не бяха зървали бойно поле. Но минаха години, тези стари генерали отидоха в запас или умряха и армията сметна за по-удобно да ги замени с млади енергични мъже. Самият Уелингтън беше малко над четиридесетте, а повечето му висши офицери бяха още по-млади. Стаята в къщата на Жозе Ещорил бе пълна с млади хора, които обичаха да се бият и да танцуват и бяха предани на лорд Уелингтън.

Макар че валеше, мартенската вечер беше топла — толкова топла, колкото е в Англия през май. След смъртта на Жозе Ещорил градината беше избуяла, особено люляковите храсти, които се притискаха в стените на къщата. Сега те бяха отрупани в цвят, а прозорците бяха отворени и през тях влизаше влажен въздух с ухание на люляк. Изведнъж полковник Мъри и генерал Стюарт усетиха как по тях и по важните им документи се сипят капки вода. Те вдигнаха глава възмутени и видяха Стрейндж да стои на верандата и безгрижно да тръска чадъра си.

Той влезе в стаята и поздрави неколцина офицери, с които се познаваше. Приближи се към масата и попита дали е възможно да говори с лорд Уелингтън. Генерал Стюарт, достолепен и красив мъж, отговори с енергично поклащане на главата. Полковник Мъри, който беше по-мек и по-дружелюбен човек, каза, че се бои, че това няма да е възможно.

Стрейндж хвърли поглед към внушителното стълбище и голямата украсена с резба врата, зад която седеше лорд Уелингтън (интересно как всеки, който влезеше в стаята, инстинктивно усещаше къде се намира Негова светлост. Това е то благоговението, което пораждат у нас великите хора!). Магьосникът не прояви желание да тръгне натам. Полковник Мъри изказа предположението, че Негова светлост може би се чувства самотен.

Към масата се приближи висок мъж с живи черни вежди и дълги също така черни мустаци. Той носеше тъмносин мундир със златни ширити — униформата на леките драгуни.

— Къде настанихте френските пленници? — обърна се мъжът към полковник Мъри.

— В камбанарията — отвърна полковникът.

— Така може — каза драгунът. — Питам, защото миналата нощ полковник Пърси затвори трима французи в една барака, като мислеше, че там няма опасност да направят нещо. Но някакви момчета от 52-ри прибрали пилета в бараката и французите изяли пилетата. Полковник Пърси каза, че тази сутрин някои от момчетата му гледали французите малко особено, все едно се питали колко от пилешкото месце се е полепило по французите и дали да не сготвят някого от тях, та да разберат.

— О! — възкликна полковник Мъри. — Тази нощ няма опасност да стане нищо подобно. Единствените други създания в камбанарията са плъховете и мисля, че ако някой ще яде някого, то по-скоро плъховете ще изядат французите.

Полковник Мъри, генерал Стюарт и мъжът с черните мустаци избухнаха в смях, който неочаквано бе прекъснат от магьосника.

— Пътят между Ешпинял и Лоузао е много лош — каза той (това беше пътят, по който същия ден бе минала значителна част от британската армия).

Полковник Мъри се съгласи, че пътят наистина е много лош. Стрейндж продължи:

— Не мога да ви кажа колко пъти днес конят ми се препъна и затъна в калта. Бях сигурен, че ще окуцее. Но този път не е по-лош от всеки друг, който съм виждал от пристигането си насам, а утре, доколкото разбирам, някои от нас отиват на места, където няма никакви пътища.

— Да — съгласи се полковник Мъри, като от все сърце му се искаше магьосникът да си тръгне.

— През преливащи реки и каменни долини, през гори и храсталаци, предполагам — каза Стрейндж. — Ще бъде много лошо за всички ни. Смея да предположа, че почти няма да напреднем. Смея да предположа, че изобщо няма да помръднем.

— Това е един от недостатъците при воденето на война на такова изостанало, затънтено място като Португалия — отбеляза полковник Мъри.

Генерал Стюарт не каза нищо, но гневният поглед, с който стрелна магьосника, достатъчно ясно изразяваше мисълта му, че може би Стрейндж ще напредне повече, ако и той, и конят му си заминат обратно за Лондон.

— Да поведеш четиридесет и пет хиляди души и всичките им коне, каруци и оръжие през такава разорена страна! Никой в Англия не би повярвал, че е възможно — Стрейндж се засмя. — Колко жалко, че Негова светлост не може да отдели минута-две, за да разговаря с мен, но може би вие ще бъдете така добри да му предадете едно съобщение. Кажете му следното: че мистър Стрейндж изпраща много поздрави на лорд Уелингтън и казва, че ако Негова светлост се интересува да получи хубав, добре направен път, по който армията му да мине утре, мистър Стрейндж ще се радва да му предостави такъв. О, и ако иска, може да има и мостове — в замяна на онези, които французите са взривили. Приятна вечер на всички — при тези думи магьосникът се поклони на господата, взе чадъра си и излезе.

Стрейндж и Джеръми Джоунс не можаха да намерят място за нощуване в Лоузао. Никой от джентълмените, които осигуряваха квартири за генералите и разпределяха войниците по влажните полета, не се беше погрижил за магьосника и неговия слуга. Накрая Стрейндж успя да уреди малка стаичка над една винарна на няколко мили по пътя за Миранда де Корву.

Стрейндж и Джеръми вечеряха това, което собственикът на винарната им бе приготвил. Беше някаква яхния и заниманието на вечерта се състоеше предимно в това да гадаят от какво е направена.

— Какво, по дяволите, е това? — попита Стрейндж и вдигна вилицата си. На върха й висеше нещо белезникаво, лъскаво и завъртяно.

— Може би риба? — предположи Джеръми.

— Повече ми прилича на охлюв — каза Стрейндж.

— Или част от ухо — добави Джеръми.

Стрейндж продължи да се взира във вилицата си.

— Искаш ли го? — попита той.

— Не, благодаря, сър — отвърна Джеръми и хвърли примирен поглед към собствената си напукана чиния, — и аз имам няколко такива.

Когато привършиха вечерята и последната свещ изгоря, като че ли не им оставаше друго, освен да си легнат — и така и направиха. Джеръми се сви на кълбо в единия край на стаята, а Стрейндж легна в другия. Всеки си беше пригодил постеля от каквото имаше подръка. Джеръми постла вместо дюшек дрехите си, а господарят му сложи под главата си няколко книги от библиотеката на мистър Норел.

Изведнъж се разнесе тропот — нечий кон препускаше в галоп по пътя към винарната. Конският тропот скоро бе последван от тропот на ботуши по разнебитеното стълбище, на свой ред последван от блъскане с юмрук по паянтовата врата. Щом вратата се отвори, спретнат млад мъж в униформа на хусар едва не падна в стаята. Спретнатият млад мъж беше силно задъхан, но все пак успя да каже, че лорд Уелингтън изпраща много поздрави на мистър Стрейндж и ако на мистър Стрейндж е удобно, лорд Уелингтън би желал незабавно да говори с него.

В къщата на Жозе Ещорил Негова светлост вечеряше с неколцина свои офицери и други джентълмени. Стрейндж бе готов да се закълне, че господата на масата бяха увлечени в много весел разговор, но в мига, в който той влезе в стаята, всички млъкнаха. Това подсказваше, че присъстващите са говорили за него.

— А, Стрейндж! — възкликна лорд Уелингтън и вдигна чаша вино за поздрав. — Ето ви и вас! Трима адютанти цяла вечер обикаляха да ви търсят. Исках да ви поканя на вечеря, но момчетата ми не можаха да ви намерят. Все пак седнете да пийнете шампанско и да хапнете десерт.

Стрейндж погледна с копнеж към останките от вечерята, които прислужниците прибираха от масата. Сред другите хубави неща той разпозна кости от печена гъска, черупки от скариди с масло, половинка целина и крайчета от пикантни португалски наденички. Магьосникът благодари на Негова светлост и седна. Един прислужник му донесе чаша шампанско и той си взе парче бадемова торта и сушени череши.

— Е, как ви се струва войната, мистър Стрейндж? — попита джентълмен с лисича коса и лисича физиономия, който седеше в другия край на масата.

— О, отначало изглежда малко объркано като повечето неща — отвърна Стрейндж, — но сега, след като преживях много от приключенията, които войната предлага, започнах да свиквам. Веднъж ме обраха. Друг път стреляха по мен. Трети път заварих французин в кухнята и трябваше да го изгоня, а четвърти път запалиха къщата, в която спях.

— Французите ли? — попита генерал Стюарт.

— Не, не. Англичаните. Там имаше една компания от 43-ти. През нощта им станало студено и те запалили къщата, за да се стоплят.

— Да, такива неща стават постоянно! — възкликна генерал Стюарт. Последва кратка пауза и друг джентълмен в униформа на кавалерист каза:

— Тук си говорехме — по-точно спорехме — за магии и за това как се правят, Стратклайд казва, че вие и другият магьосник сте номерирали всички думи от Библията и че търсите подходящите думи, за да съставите заклинание, после събирате числата, после правите още нещо и тогава…

— Не казах това! — възкликна друг, вероятно Стратклайд. — Изобщо не си разбрал!

— Боя се, че никога не съм правил нищо, поне отчасти сходно с процеса, който описвате — каза Стрейндж. — Звучи ми доста сложно и не мисля, че би свършило работа. Колкото до това как правя магии, има много, много начини. Смея да кажа, че са толкова, колкото начините за водене на война.

— Аз бих искал да правя магии — обади се джентълменът с лисича коса и лисича физиономия, който седеше в другия край на масата. — Всяка вечер щях да организирам бал с феина музика и феини фойерверки и да каня на тях всички красиви жени от цялата история. Елена от Троя, Клеопатра, Лукреция Борджия, лейди Мариан и мадам Помпадур. Щях да ги събирам тук, за да танцуват с вас, приятели. А когато французите се появят на хоризонта — той махна неопределено с ръка, — просто щях да направя нещо, нали разбирате, и всичките да паднат мъртви.

— Може ли магьосник да убие човек с магия? — попита лорд Уелингтън.

Стрейндж се намръщи. Въпросът като че ли не му се нравеше.

— Предполагам, че магьосник би могъл — призна той, — но джентълмен — никога.

Лорд Уелингтън кимна, сякаш точно това бе очаквал да чуе. После каза:

— Този път, мистър Стрейндж, който бяхте така любезен да ни предложите, какво ще представлява?

— О, подробностите са най-лесни за уреждане, милорд. Какъв път бихте предпочели?

Офицерите и джентълмените на масата се спогледаха: изобщо не се бяха замисляли по въпроса.

— Може би с варовикова настилка? — опита се да помогне Стрейндж. — Варовиковата настилка е хубава.

— Много е прашна в сухо време, а като завали, става на река от кал — отвърна лорд Уелингтън. — Не, не. Варовиковата настилка не върши работа. Ако ще е такъв път, по-добре никакъв.

— Какво ще кажете за паваж? — предложи полковник Мъри.

— От паважа ботушите на войниците ще се износят — каза Уелингтън.

— Пък и на артилерията няма да се хареса — отбеляза джентълменът с лисича коса и лисича физиономия. — Дяволски ще се измъчат да влачат оръдията по паважа.

Някой предложи чакълен път. Но срещу него Уелингтън имаше същото възражение като срещу варовиковата настилка: в дъжда той ще се превърне в река от кал, а португалците смятат, че и утре ще вали.

— Не — каза Негова светлост. — Според мен, мистър Стрейндж, най-много ще ни бъде от полза път като римските пътища, с канавки от двете страни, за да се оттича водата, и хубави, добре подредени плоски камъни.

— Много добре — отвърна Стрейндж.

— Ще тръгнем на зазоряване — обяви Уелингтън.

— В такъв случай, милорд, ако някой бъде така добър да ми покаже откъде трябва да минава пътят, аз веднага ще се заема.

На сутринта пътят беше на мястото си и лорд Уелингтън препусна по него на любимия си кон Копенхаген, а Стрейндж го съпровождаше, яхнал Египтянина, своя любим кон. С обичайния си решителен маниер Уелингтън изтъкна нещата, които особено му харесват в пътя, както и онези, които не му харесват:

— …Но всъщност трудно мога да намеря недостатъци. Това е отличен път! Само утре го направете малко по-широк, ако обичате.

Лорд Уелингтън и Стрейндж се договориха, че по правило пътят ще се появява два часа преди първата военна част да стъпи на него и ще изчезва час след като по него е минал последният войник. Така френската армия нямаше да може да се възползва от пътищата. Успехът на плана зависеше от това хората на Уелингтън да дават на Стрейндж точни сведения за началото и края на придвижването на армията. Естествено, предвижданията им не винаги бяха точни. Близо седмица след първия път полковник Макензи от 11-и пехотен полк дойде при лорд Уелингтън много ядосан и се оплака, че магьосникът е направил така, че пътят да изчезне, преди неговият полк да стигне до него.

— Докато стигнем Селорико, милорд, пътят изчезваше под краката ни! Час по-късно вече изобщо го нямаше. Не може ли магьосникът да извиква видения, за да проверява какво правят отделните части? Доколкото разбирам, това не е никак трудно за него! Така ще се увери, че пътищата няма да изчезнат, преди всички да са минали по тях.

Лорд Уелингтън отсече:

— Магьосникът е затрупан с работа. Бересфорд се нуждае от пътища[3]. Аз се нуждая от пътища. Наистина не мога да моля мистър Стрейндж постоянно да се взира в огледала и легени с вода, за да проверява къде се намира всяка отклонила се част. Вие с вашите момчета не бива да изоставате, полковник Макензи. Това е.

Скоро британският щаб получи сведения от разузнаването за придвижването на голяма част от френската армия от Гарда към Сабугал. Изпратили патрул да търси пътя между двата града, но патрулът се натъкнал на португалци, които казали, че това е един от пътищата на английския магьосник и че след час-два ще изчезне и всички, които вървят по него, ще отидат в Ада — или може би в Англия. Щом слухът стигнал до ушите на войниците, те отказали да минат по пътя, който всъщност бил съвсем истински и съществувал от почти хиляда години. Вместо това французите поели по някакъв заобиколен път през планини и скалисти клисури, износили ботушите си, прокъсали дрехите си и се забавили с няколко дни.

Лорд Уелингтън не можеше да бъде по-доволен.

[1] „Благословията на Сейнт Серло“ беше пленен френски кораб. Предишното му име бе „Le Temple Foudroye“, „Поразеният от гръм храм“. Разбира се, Благословията на Сейнт Серло е наименованието на една от четирите магически гори, заобикаляли и защитавали столицата на Краля Гарван Нюкасъл. ↑

[2] Разбира се, може да се възрази, че самият Уелингтън е ирландец, но едно патриотично английско перо не би удостоило с отговор подобно дребно заяждане. ↑

[3] Три големи укрепления пазеха границата с Испания: Алмейда, Бадахос и Сиюдад Родригес. В първите месеци на 1811 година и трите се намираха в ръцете на французите. Докато Уелингтън напредваше към Алмейда, генерал Бересфорд с португалската армия имаше задачата да обсади крепостта Бадахос по на юг. ↑

30
КНИГАТА НА РОБЪРТ ФИНДХЕЛМ

Януари — февруари 1812 година

ОТ КЪЩАТА НА ЕДИН МАГЬОСНИК се очаква да притежава някои особености, но най-характерната особеност на къщата на мистър Норел несъмнено беше Чайлдърмас. В никое друго домакинство в Лондон нямаше прислужник като него. Един ден ще го видите да взема мръсна чаша и да събира трохи от масата като най-обикновен слуга. На следващия ден ще влезе в стая, пълна с адмирали, генерали и благородници, за да им каже къде според него допускат грешка. Веднъж мистър Норел публично направи забележка на херцога на Девъншир за това, че говори едновременно с Чайлдърмас.

Един мъглив ден в края на януари 1812 година Чайлдърмас влезе в библиотеката на „Хановер Скуеър“, където работеше мистър Норел, и съвсем накратко го уведоми, че му се налага да замине по работа и не знае кога ще се върне. След това даде различни напътствия на слугите за работата, която трябва да вършат в негово отсъствие, яхна коня си и замина.

През следващите три седмици мистър Норел получи от него четири писма: едно от Нюарк, Нотингамшир, едно от Йорк, Източен Йоркшир, едно от Ричмънд, Северен Йоркшир, и едно от Шефилд, Западен Йоркшир. Но писмата засягаха само делови въпроси и не хвърляха светлина върху загадъчното му пътуване.

Той се върна една нощ през втората половина на февруари. Ласелс и Дролайт бяха вечеряли на „Хановер Скуеър“ и когато Чайлдърмас влезе, те седяха с мистър Норел в салона. Чайлдърмас идваше направо от конюшните: ботушите и бричовете му бяха опръскани с кал, а палтото му бе още влажно от дъжда.

— Къде, за Бога, се изгуби? — попита мистър Норел.

— В Йоркшир — отвърна Чайлдърмас. — Разпитвах за Винкулус.

— Видяхте ли Винкулус? — припряно попита Дролайт.

— Не го видях.

— Знаеш ли къде е? — попита мистър Норел.

— Не знам.

— Намерихте ли книгата на Винкулус? — поинтересува се Ласелс.

— Не я намерих.

— Уф! — изпъшка Ласелс и погледна неодобрително Чайлдърмас. — Ако послушате съвета ми, мистър Норел, няма да позволявате на мистър Чайлдърмас да си губи времето заради Винкулус. Никой нито го е чувал, нито го е виждал от години. Може би е умрял.

Чайлдърмас седна на дивана като човек, който има пълното право да го направи, и каза:

— Картите показват, че не е умрял. Картите показват, че е още жив и книгата е още у него.

— Картите, картите! — възкликна мистър Норел. — Хиляди пъти съм ти казвал колко мразя дори да ми споменаваш за тези неща! Ще ми направиш голяма услуга, ако ги махнеш от дома ми и никога вече не ми говориш за тях!

Чайлдърмас изгледа хладнокръвно господаря си.

— Искате ли да чуете какво научих или не? — попита той.

Мистър Норел сърдито кимна.

— Добре — каза Чайлдърмас. — Във ваш интерес, мистър Норел, се погрижих да се сближа с всичките съпруги на Винкулус. Винаги съм смятал, че е невъзможно поне една от тях да не знае нещо, което би могло да ни помогне. Струваше ми се, че трябва само да ги заведа достатъчно пъти на кръчма, да им купя достатъчно джин и да ги оставя да говорят, и накрая все някоя от тях ще ми открие нещо. Е, излязох прав. Преди три седмици Нан Първис ми разказа история, която най-после ме поведе по следите на книгата на Винкулус.

— Коя е Нан Първис? — попита Ласелс.

— Първата му жена. Тя ми разказа нещо, случило се преди двадесет или тридесет години, когато с Винкулус се оженили. Двамата пиели в някаква кръчма. След като похарчили всичките си пари и изчерпали кредита си в заведението, дошло време да се прибират. Те се заклатушкали по улицата и в една канавка видели човек, който бил в по-лошо състояние и от тях — мъртвопиян старец. Мръсните води се стичали по него и заливали лицето му и само по случайност човекът не се бил удавил. Нещо привлякло погледа на Винкулус. Той сякаш го познал. Приближил се и се вгледал в него. После се разсмял и злобно ритнал стареца. Нан попитала Винкулус кой е този човек. Винкулус отвърнал, че името му е Клег. Тя попитала откъде се познават. Винкулус ядосано отговорил, че не познава Клег, че никога не го е познавал! Нещо повече, бил твърдо решен повече да не го познава! Накратко, на света нямало човек, когото Винкулус да мрази повече от Клег! Когато Нан се оплакала, че обяснението му не е достатъчно ясно, Винкулус сърдито отвърнал, че този човек е баща му, след което отказал да каже и дума повече.

— Но какво ни засяга това? — прекъсна го мистър Норел. — Защо не попита жените на Винкулус за книгата?

Чайлдърмас погледна господаря си с досада.

— Направих го, сър. Преди четири години. Може би си спомняте, че ви казах за това. Никоя от тях не знаеше нищо.

Мистър Норел махна нетърпеливо на Чайлдърмас да продължи.

— Месеци по-късно Нан седяла в таверна и слушала един от присъстващите да чете във вестника за някакво обесване в Йорк. Тя обичала да слуша разкази за обесвания и тази статия й направила особено впечатление, защото името на обесения било Клег. Запомнила го и същата вечер казала на Винкулус. За нейна изненада той вече знаел всичко за обесването и обесеният наистина бил баща му. Винкулус бил доволен, че са обесили Клег. Казал, че той си го е заслужил. Казал още, че Клег е извършил ужасно престъпление — най-страшното престъпление, извършено в Англия за последните сто години.

— Какво престъпление? — попита Ласелс.

— Отначало Нан не можеше да си спомни — каза Чайлдърмас. — Но след упорито разпитване и обещание за още джин се сети. Клег откраднал някаква книга.

— Книга! — възкликна мистър Норел.

— О, мистър Норел! — кресна Дролайт. — Сигурно е същата книга! Това трябва да е книгата на Винкулус!

— Тя ли е? — попита мистър Норел.

— Така мисля — отвърна Чайлдърмас.

— А жената знаеше ли къде е книгата? — попита мистър Норел.

— Не, Нан не знаеше нищо повече. Затова отидох в северен Йорк, където Клег е бил разпитан и обесен, и прегледах архивите от заседанията на съда. Първото, което научих, е, че Клег е родом от Ричмънд, Йоркшир. О, да! — Чайлдърмас погледна многозначително мистър Норел. — Винкулус е от Йоркшир, поне по произход[1]. Клег започнал като въжеиграч по панаирите на север, но работата на въжеиграча не се съчетава добре с пиенето, а Клег бил прочут пияница, затова се видял принуден да изостави този занаят. Върнал се в Ричмънд и се хванал като чирак в богата ферма. Там работел усърдно и направил впечатление на фермера с бързия си ум, затова започнали да му дават все повече и повече работа. От време на време се запивал с лоши другари и в такива случаи никога не се задоволявал с бутилка или две. Пиел, докато канелките пускали и докато в избите имало какво да се пие. Дни наред бил в несвяст и през това време се забърквал във всевъзможни тъмни дела — кражби, комар, бой, унищожаване на собственост, — но винаги се стараел буйните му прояви да стават далеч от фермата и винаги намирал правдоподобно извинение за отсъствията си, така че господарят му нищо не подозирал, макар другите слуги да знаели всичко за подвизите му. Името на фермера било Робърт Финдхелм. Той бил кротък, добър, почтителен човек — човек, който лесно може да бъде излъган от мошеник като Клег. Фермата принадлежала на семейството му от поколения, но някога, много отдавна, тя била в земите на абатството Ийзби…

Мистър Норел шумно си пое дъх и се разшава на стола си. Ласелс го погледна с любопитство.

— Абатството Ийзби е построено от Краля Гарван — обясни мистър Норел.

— Както и Хъртфю — добави Чайлдърмас.

— Наистина ли? — учуди се Ласелс[2]. — Признавам, че след всичко, което сте казвали за Краля Гарван, съм изненадан, че живеете в къща, така тясно свързана с него.

— Вие не разбирате — сопна се мистър Норел. — Говорим за Йоркшир, северното кралство на Джон Ъскглас, където той е живял и управлявал триста години. Там няма село, няма дори парче земя, което да не е свързано с него.

Чайлдърмас продължи:

— Семейството на Финдхелм притежавало още нещо, някога принадлежало на абатството — ценност, оставена му на съхранение от последния абат, която се предавала от баща на син заедно със земята.

— Книга по магия? — припряно попита мистър Норел.

— Ако това, което ми казаха в Йоркшир, е вярно, не става дума просто за книга по магия. Това е Книгата по магия. Книга, съчинена и записана собственоръчно от Краля Гарван.

Последва мълчание.

— Възможно ли е? — обърна се Ласелс към мистър Норел.

Мистър Норел не отвърна. Той седеше дълбоко замислен, изцяло погълнат от това ново — и недотам приятно — откритие.

Накрая магьосникът заговори, но по-скоро за да изрази мислите си на глас, отколкото да отговори на въпроса на Ласелс:

— Слухът за книга, принадлежала на Краля Гарван или написана от него, е една от голямите лудости на английската магия. Много хора са твърдели, че са я намерили или че знаят къде е скрита, някои от тях — умни хора, които биха могли да напишат важни научни творби, но са предпочели да пропилеят живота си в търсене на книгата на краля. Това обаче не означава, че такава книга не би могла да съществува…

— А ако съществува — продължи Ласелс — и някой я намери, тогава какво?

Мистър Норел поклати глава и не отговори.

Чайлдърмас отвърна вместо него:

— Тогава цялата английска магия ще трябва да се преразгледа в светлината на онова, което се съдържа в книгата.

Ласелс повдигна вежди.

— Наистина ли? — попита той.

Мистър Норел се поколеба — по всичко личеше, че му се иска да отговори отрицателно.

— Вие вярвате ли, че това е книгата на краля? — обърна се Ласелс към Чайлдърмас.

Чайлдърмас сви рамене.

— Финдхелм със сигурност е вярвал. В Ричмънд издирих двама души, които на младини са работили като слуги в дома на Финдхелм. Те казаха, че книгата на краля била гордостта на живота му. Той бил преди всичко пазач на книгата и след това съпруг, родител и фермер — Чайлдърмас помълча малко. — Най-голямата слава и най-голямото бреме, споходили човек в онези времена — каза той замислен. — Самият Финдхелм трябва да е бил нещо като магьосник теоретик. Купувал е книги за магия и е плащал на магьосник от Норталертън да го учи. Но едно нещо ми се видя особено любопитно; и двамата слуги твърдяха, че Финдхелм никога не е чел книгата на краля и е имал само бегла представа за това какво съдържа.

— А! — тихо възкликна мистър Норел.

Ласелс и Чайлдърмас го погледнаха.

— Значи не е могъл да я прочете — каза мистър Норел. — Е, това е много… — той млъкна и задъвка ноктите на ръцете си.

— Може да е била на латински — предположи Ласелс.

— А защо смятате, че Финдхелм не е знаел латински? — отвърна Чайлдърмас с известно раздразнение. — Само защото е бил фермер…

— О, нямах намерение да обидя фермерското съсловие, уверявам ви — засмя се Ласелс. — Тяхното занимание е по своему полезно. Но като цяло фермерите не са известни с добро класическо образование. Дали този човек би разпознал латински, ако го види?

Чайлдърмас отговори, че Финдхелм несъмнено би разбрал, че книгата е на латински. Не е бил глупак.

На това Ласелс хладно отвърна, че никога не го е наричал такъв.

Спорът започна да се разгорещява и изведнъж мистър Норел накара и двамата да млъкнат, като заговори бавно и замислено:

— Когато Кралят Гарван пристигнал в Англия, той не знаел да чете и пише. По онова време малко хора знаели, дори крале. А Кралят Гарван бил отгледан сред феи, където нямало писменост. Той никога не бил виждал букви. Новите му човешки слуги му показали буквите и му обяснили за какво служат. Но тогава той бил млад, много млад, може би на не повече от четиринадесет или петнадесет години. Вече бил завладял кралства в два свята и имал цялата магия, която един магьосник може да иска. Бил много самоуверен и горд. Нямал желание да чете мислите на други хора. Та какво били мислите на другите хора в сравнение с неговите собствени? Затова той не пожелал да се учи да чете и пише на латински, както искали да го научат слугите, и създал своя писменост, за да съхранява мислите си за по-късни времена. Може би тази писменост изразявала по-добре нагласата на ума му, отколкото латинските букви. Така било в началото. Но колкото повече живеел в Англия, толкова повече кралят се променял, по-малко мълчал, по-малко се уединявал — бил все по-малко като фея и все повече като човек. Накрая се съгласил да се научи да чете и пише като другите хора. Но не забравил собственото си писмо — Кралските букви, така се наричало то — и научил на него неколцина избрани магьосници, за да могат по-добре да разбират магията му. Мартин Пейл споменава за Кралските букви, също и Беласис, но нито единият, нито другият са виждали и чертичка от тях. Ако част от писмото е оцеляло и е записано с почерка на самия крал, то със сигурност… — мистър Норел отново млъкна.

— Е, мистър Норел — започна Ласелс, — тази вечер сте пълен с изненади! Да изразявате такова възхищение към човек, когото винаги сте твърдели, че мразите и презирате!

— Възхищението ми съвсем не ми пречи да го мразя! — сопна се мистър Норел. — Казах, че е велик магьосник. Не съм казал, че е велик човек, нито че одобрявам влиянието му върху английската магия. Впрочем нещата, които току-що чухте, изразяват личното ми мнение и не са за публично разпространение. Чайлдърмас знае. Чайлдърмас разбира.

Мистър Норел нервно погледна Дролайт, но Дролайт отдавна беше престанал да слуша — още след като бе установил, че историята на Чайлдърмас не е свързана с никого от модното общество, а само с йоркширски фермери и пияни слуги. В момента той беше зает да лъска кутията си за тютюн с носната си кърпа.

— Та, значи, Клег откраднал тази книга? — обърна се Ласелс към Чайлдърмас. — Това ли искате да ни кажете?

— В известен смисъл. През есента на 1754 година Финдхелм дал книгата на Клег и му наредил да я занесе на един човек в село Бретън в Дербишир Пийк. Защо — не ми е известно. Клег тръгнал на път и на втория или третия ден пристигнал в Шефилд. Спрял в една таверна и там попаднал на някакъв човек, ковач, чиято репутация на пияница била не по-малко славна от неговата. Те започнали да се надпиват и надпиването продължило два дни и две нощи. Отначало просто искали да видят кой ще изпие повече, но на втория ден започнали да поставят един пред друг невероятни пиянски предизвикателства. В ъгъла имало бъчва със солена херинга. Клег предизвикал ковача да мине по пътека от херинги. По това време вече се била насъбрала тълпа и всички зяпачи и посетители в таверната се втурнали да изсипват бъчвата на пода и да го застилат с риба. После ковачът минал от единия край на помещението до другия и подът се превърнал във воняща каша от стъпкани херинги, а самият ковач бил целият в кръв от охлузванията и натъртванията. След това той предизвикал Клег да мине по ръба на покрива. Клег пиел вече цял ден. Няколко пъти зяпачите били убедени, че ще падне и ще си счупи безполезния врат, но това не станало. После Клег предизвикал ковача да опече и изяде обувките си — и ковачът го направил, — а накрая ковачът казал на Клег да изяде книгата на Робърт Финдхелм. Клег я разкъсал на парчета и я изял парче по парче.

Мистър Норел нададе вопъл на ужас. Дори Ласелс примигна от изненада.

— След няколко дни — продължи Чайлдърмас, — когато се събудил, Клег осъзнал какво е направил. Поел към Лондон и четири години по-късно срещнал едно момиче, което прислужвало в таверна в Уапинг. Момичето било майката на Винкулус.

— Ама разбира се, обяснението е очевидно! — възкликна мистър Норел. — Книгата не е била изгубена! Историята с надпиването е била измислена от Клег, за да скрие истината от Финдхелм! В действителност той е запазил книгата и я е предал на сина си! И сега само ако можем да открием…

— Но защо? — попита Чайлдърмас. — Защо ще си прави целия този труд, за да остави книгата на син, когото никога не е зърнал и за когото не го е било грижа? Винкулус дори не е бил роден, когато Клег е заминал за Дербишир.

Ласелс се изкашля.

— Мистър Норел, този път по изключение съм съгласен с мистър Чайлдърмас. Ако Клег е запазил книгата или е знаел къде се намира, той със сигурност е щял да я представи на съда, за да спаси живота си.

— И ако Винкулус е получил такава облага от престъплението на баща си — добави Чайлдърмас, — тогава защо ще го мрази? Защо ще се радва, че баща му е обесен? Робърт Финдхелм е бил съвсем сигурен, че книгата е унищожена — това е ясно. Нан ми каза, че Клег е обесен за кражба на книга, но обвинението, отправено от Робърт Финдхелм към него, не е в кражба. Финдхелм го е обвинил в убийство на книга. Клег е последният човек в Англия, обесен за убийство на книга[3].

— И защо Винкулус твърди, че притежава тази книга, след като баща му я е изял? — учудено попита Ласелс. — Това е невъзможно.

— По някакъв начин наследството на Робърт Финдхелм е преминало към Винкулус, но как е станало — не мога да проумея — каза Чайлдърмас.

— А онзи човек от Дербишир? — внезапно попита мистър Норел. — Нали каза, че Финдхелм искал да изпрати книгата на човек в Дербишир?

Чайлдърмас въздъхна.

— На връщане към Лондон минах през Дербишир. Отидох в село Бретън. Три къщи и странноприемница на невзрачен хълм. Който и да е човекът, при когото е бил изпратен Клег, той отдавна е мъртъв. Там не намерих нищо.

Стивън Блек и джентълменът с коса като глухарче седяха в горната стая на кафенето на мистър Уортън на „Оксфорд Стрийт“, където се събираха членовете на клуб „До зори“.

Джентълменът говореше на една от любимите си теми — голямата си привързаност към Стивън.

— Това ми напомня — каза той, — че от месеци ви дължа извинение и обяснение.

— На мен ли, сър?

— Да, Стивън. И вие, и аз повече от всичко на света желаем щастието на лейди Поул, но аз съм обвързан с условията на зъл договор с магьосника и всяка сутрин трябва да я връщам в дома на съпруга й, където тя да прекарва дългите дни до вечерта. Но какъвто сте умен, сигурно сте забелязали, че по отношение на вас няма такива ограничения и смея да предположа, че се чудите защо още не съм ви отвел в къщата „Изгубена надежда“, където да бъдете щастлив навеки.

— Питах се за това, сър — призна Стивън. Той помълча малко, защото цялото му бъдеще зависеше от следващия въпрос: — Има ли нещо, което ви пречи да го сторите?

— Да, Стивън. В известен смисъл има.

— Разбирам — каза Стивън. — Е, това е много жалко.

— Не бихте ли искали да узнаете какво е то? — попита джентълменът.

— О, да, сър! Наистина, сър!

— Знайте тогава — каза джентълменът с тежък и важен поглед, който никак не приличаше на обичайното му изражение, — че ние, феите духове, знаем това-онова за бъдещето. Съдбата често ни избира за вестители на пророчества. В миналото сме оказвали помощ на християни и постигането на велики и благородни цели — на Юлий Цезар, Александър Велики, Карл Велики, Уилям Шекспир, Джон Уесли и така нататък[4]. Но често познанията ни за нещата, които предстоят, са мъгляви и… — той гневно махна с ръка, сякаш отмяташе дебели паяжини от лицето си — …несъвършени. Заради голямата си обич към вас, Стивън, аз проследих дима от горящите градове и бойни полета и се порових в кървавите вътрешности на умиращите мъже, за да прозра бъдещето ви. Вие наистина сте предопределен да станете крал! Трябва да кажа, че това ни най-малко не ме учудва! От самото начало почувствах, че вие трябва да станете крал и беше невъзможно да греша. Но, нещо повече, мисля, че знам кое кралство ви е отредено. Димът и вътрешностите, и всички други знаци съвсем ясно сочат, че това ще бъде кралство, в което вече сте били! Кралство, с което вече сте тясно свързан.

Стивън зачака.

— Нима не разбирате? — нетърпеливо възкликна джентълменът. — Това е Англия! Не мога да ви опиша колко се зарадвах, когато научих тази важна вест!

— Англия! — учуди се Стивън.

— Да, точно така! Нищо не може да бъде от по-голяма полза за Англия от това вие да станете неин крал. Сегашният крал е стар и сляп, а колкото до синовете му, те всичките са дебелаци и пияници! Сега разбирате защо не мога да ви отведа в „Изгубена надежда“. Би било голяма грешка да ви отделя от отреденото ви кралство!

Стивън мълчеше и се мъчеше да проумее.

— Дали това кралство не е някъде в Африка? — попита той накрая. — Може би ми е съдено да се върна там и по някакво чудо хората да ме признаят за наследник на един от кралете си?

— Може би — колебливо отвърна джентълменът. — Но не! Това не може да стане. Защото, разбирате ли, трябва да е кралство, в което вече сте били. А вие никога не сте ходили в Африка. О, Стивън! Как копнея чудната ви съдба да се изпълни! О, в този ден аз ще присъединя многото си кралства към Великобритания — и двамата с вас ще живеем в съвършено съгласие и братство. Помислете само как ще треперят враговете ни! Помислете как ще се разгневят магьосниците! Как ще се проклинат за това, че не са се отнасяли към нас с по-голямо уважение!

— Все пак мисля, че грешите, сър. Аз не мога да управлявам Англия. Не с тази… — той разпери длани пред лицето си. „Черна кожа“, каза си наум. А на глас продължи: — Само вие, сър, заради добрината си към мен сте в състояние да помислите, че такова нещо е възможно. Робите не стават крале, сър.

— Робите ли, Стивън? Какво искате да кажете?

— Аз съм роден в робство, сър. Също като много други от моята раса. Майка ми е била робиня в едно имение в Ямайка, собственост на дядото на сър Уолтър. Когато дълговете му нараснали, сър Уилям отишъл в Ямайка да продаде имението и сред останалото имущество, което донесъл със себе си тук, била и майка ми. Или по-скоро намерението му било да я доведе тук, за да слугува в дома му, но по пътя тя ме родила и умряла.

— Ха! — победоносно възкликна джентълменът. — Значи е точно така, както казах! Вие и почитаемата ви майка сте били поробени от злите англичани и принизени в резултат на машинациите им!

— Е, така е, сър. В известен смисъл е вярно. Но сега аз не съм роб. Никой, който стои на британска земя, не може да бъде роб. Въздухът на Англия е въздух на свободата. Англичаните много се гордеят с това — „и все пак — помисли си Стивън — притежават роби в други страни“. На глас той каза: — От мига, в който лакеят на сър Уилям ме е взел от кораба, аз съм станал свободен.

— Въпреки всичко трябва да ги накажем! — възкликна джентълменът. — Лесно можем да убием съпруга на лейди Поул, а после ще слезем в пъкъла и ще намерим дядо му, а после…

— Но не сър Уилям и сър Уолтър са създали робството — възрази Стивън. — Сър Уолтър винаги е бил против търговията с роби. И сър Уилям беше добър към мен. Той ме кръсти и ме изучи.

— Кръстил ви е? Какво? Дори името ви е наложено от враговете ви? Като символ на поробването? В такъв случай ви съветвам да се отречете от него и да приемете друго име, след като се възкачите на трона на Англия! С какво име ви е нарекла майка ви?

— Не знам, сър. Не съм убеден, че изобщо ми е дала име.

Джентълменът присви очи, което беше признак за дълбок размисъл.

— Странна ще е тази майка — разсъждаваше той, — която не е дала име на детето си. Да, със сигурност съществува име, което ви принадлежи. Истински ви принадлежи. Това ми е ясно. Името, с което майка ви се е обръщала към вас в сърцето си в онези кратки мигове, когато ви е държала в прегръдките си. Не сте ли любопитен да научите кое е то?

— Разбира се, сър. Но майка ми отдавна е мъртва. Може никога да не е казала това име на друг човек. Дори нейното име е изгубено. Веднъж, когато бях малък, попитах сър Уилям, но той не можа да си го спомни.

— Със сигурност го е знаел, но в лукавството си не е пожелал да ви го каже. Нужен ни е някой със забележителни способности, за да възстанови името ви, Стивън — някой, който притежава рядка прозорливост, изключителен талант и несравнимо благородство на духа. Всъщност това съм аз. Да, точно така ще направя. В знак на обичта, която питая към вас, ще открия истинското ви име!

[1] Йоркшир е част от кралството на Краля Гарван в Северна Англия. Уважението на Чайлдърмас и Норел към Винкулус вероятно е нараснало, след като са научили, че и той като тях е родом от север. ↑

[2] Много други хора освен Ласелс обръщаха внимание на странното обстоятелство, че мистър Норел, който не търпеше дори да се споменава за Краля Гарван, живееше в къща, построена с камъни, извадени по негово наставление, на земя, някога притежавана и добре позната на краля. ↑

[3] Убийството на книга е късно допълнение към английското магическо законодателство. Умишленото унищожаване на книга по магия се наказва по същия начин като убийството на християнин. ↑

[4] Не всички видни личности, споменати от джентълмена, са християни. Тъй както ние наричаме множество различни племена и раси с общото име „феи“, така и те ни наричат „християни“ независимо от религия, раса или епоха. ↑

31
СЕДЕМНАДЕСЕТ МЪРТВИ НЕАПОЛИТАНЦИ

Април 1812 — юни 1814 година

ПО ОНОВА ВРЕМЕ в британската армия имаше известен брой „разузнаващи“ офицери, чиято работа беше да разговарят с местните хора, да крадат писмата на френската армия и винаги да знаят какво правят френските части. Колкото и романтични да са представите ви за войната, разузнаващите офицери на Уелингтън при всички случаи ги надхвърлят. Тези офицери преминаваха реки на лунна светлина и прехвърляха планини под изпепеляващо слънце. Те живееха повече зад френската фронтова линия, отколкото зад английската, и познаваха всеки, който симпатизираше на британската кауза.

Най-видният от разузнаващите офицери несъмнено беше майор Колкхаун Грант от 11-и пехотен полк. Често се случваше французите да вдигнат глави и да видят майор Грант да ги наблюдава от коня си, застанал на върха на някой далечен хълм. Той се взираше през далекогледа си и си водеше записки за тях в малък бележник. Това ги караше да се чувстват крайно неудобно.

Една сутрин през април 1812 година съвсем случайно майор Грант се озова между два патрула на френската кавалерия. Когато стана ясно, че не може да им избяга, той слезе от коня си и се скри в малка горичка. Майор Грант се смяташе по-скоро за войник, отколкото за шпионин, и като войник считаше за чест да носи униформата си постоянно. За съжаление униформата на 11-и пехотен полк (като на повечето пехотни части) беше яркочервена и докато майорът се криеше сред напъпилите пролетни листа, французите бързо го забелязаха.

За британците залавянето на Грант беше бедствие, съизмеримо със загубата на цяла бригада редови войници. Лорд Уелингтън незабавно разпрати спешни съобщения, някои от които до френски генерали с предложения за размяна на пленници и няколко партизански командири[1] и обещания за сребърни монети и оръжие в изобилие срещу освобождаването на Грант. Когато нито едно от тези предложения не се увенча с успех, лорд Уелингтън се видя принуден да приложи друг план. Той нае един от най-легендарните и най-кръвожадните партизански главатари, Херонимо Саорнил, да заведе Джонатан Стрейндж при майор Грант.

— Ще видите, че Саорнил е малко страшен — съобщи Негова светлост на Стрейндж, преди магьосникът да потегли, — но аз нямам никакви притеснения по този повод, защото, честно казано, мистър Стрейндж, и вие не му отстъпвате.

Саорнил и хората му наистина бяха зловеща шайка разбойници, каквато не бихте искали да срещате. Те бяха мръсни, вмирисани и небръснати. Носеха саби и ножове, затъкнати на поясите, и пушки през рамо. Дрехите и потниците на седлата им бяха изпъстрени с жестоки и зловещи изображения: черепи и кръстосани кости, пронизани с ножове сърца, бесилки, колела с разпънати на тях фигури, гарвани, кълвящи сърца и очи, и други също толкова приятни картини. Тези изображения представляваха инкрустации, изработени с нещо, което на пръв поглед приличаше на перлени копчета, но отблизо се оказа зъби на убити от партизаните французи. В частност Саорнил се беше накичил с толкова зъби, че при всяко негово движение те подрънкваха, сякаш и след смъртта си французите тракаха със зъби от страх.

Така отрупани със символи и атрибути на смъртта, Саорнил и хората му бяха сигурни, че всяват ужас у всеки срещнат. Затова донякъде се стъписаха, когато видяха, че английският магьосник ги е надминал в това отношение — той носеше със себе си ковчег. Като повечето жестоки хора и те бяха доста суеверни. Един от тях попита Стрейндж какво има в ковчега. Той безгрижно отвърна, че вътре има човек.

След няколко дни изтощителна езда партизаните заведоха Стрейндж на един хълм, който се издигаше над основния път от Испания за Франция. Те увериха магьосника, че точно по този път ще минат майор Грант и похитителите му.

Хората на Саорнил направиха лагер наблизо и зачакаха. На третия ден видяха по пътя да се задава голяма група френски войници, сред които в яркочервената си униформа яздеше майор Грант. Стрейндж незабавно нареди да отворят ковчега му. Трима партизани грабнаха железни пръти и вдигнаха капака. Вътре намериха глинена фигура — нещо като манекен от същата груба червена глина, която испанците използват за направата на пъстрите си чинии и стомни. Фигурата беше с размерите на човек, но много грубо изработена. Имаше две дупки вместо очи и едва загатнат нос. Затова пък беше грижливо облечена в униформата на офицер от 11-и пехотен полк.

— А сега — обърна се Стрейндж към Херонимо Саорнил, — щом първите французи стигнат онази скала, вие ще ги нападнете.

Саорнил се замисли над казаното, не на последно място заради испанския език на Стрейндж, който беше малко чудат като граматика и произношение.

След като разбра какво иска магьосникът, той попита:

— Да опитаме ли да освободим Ел Буено Гранто? (Ел Буено Гранто беше името, с което испанците наричаха майор Грант.)

— В никакъв случай! — възкликна Стрейндж. — Оставете Ел Буено Гранто на мен!

Саорнил и хората му се спуснаха по-надолу по хълма до място, където тънка редица дръвчета създаваше преграда между тях и пътя. От там откриха огън. Това завари французите съвсем неподготвени. Неколцина бяха убити, много други — ранени. Нямаше скали, само няколко храста — почти нямаше къде да се скрият, — но пътят беше пред тях и им предоставяше добра възможност да избягат от нападателите си. След първите минути на паника и объркване французите се окопитиха, събраха ранените си и препуснаха напред.

Докато се изкачваха по хълма, партизаните не вярваха, че са постигнали нещо — в края на краищата човекът в яркочервена униформа продължаваше да язди напред с французите. Щом стигнаха мястото, където ги чакаше магьосникът, те с изненада установиха, че Стрейндж вече не е сам. Майор Грант беше с него. Двамата седяха по приятелски на една скала, ядяха студено пиле и пиеха кларе.

— …В Брайтън е наистина хубаво — казваше майор Грант, — но аз предпочитам Уеймут.

— Учудвате ме — отвърна Стрейндж. — Аз не обичам Уеймут. Там прекарах една от най-нещастните седмици в живота си. Бях много влюбен в момиче на име Мариан и то ме остави заради един тип с имение в Ямайка и стъклено око.

— Уеймут няма вина за това — отбеляза майор Грант. — А, капитан Саорнил! — той размаха пилешка кълка за поздрав. — Буенос диас!

Междувременно офицерите и войниците от френския ескорт продължиха пътя си към Франция и когато пристигнаха в Байон, предадоха пленника си на началника на тамошната тайна полиция. Началникът на тайната полиция пристъпи напред, за да поздрави човека, когото смяташе за майор Грант. Той доста се озадачи, когато посегна да стисне ръката на пленника и тя излезе от рамото му. Началникът така се стресна, че изпусна ръката на земята и тя се разби на хиляди парченца. Обърна се да се извини на майор Грант и още повече се ужаси, когато забеляза големи черни пукнатини по цялото му лице. След това падна и част от главата му и така се разкри, че пленникът е съвсем кух отвътре, а секунди по-късно той целият се разпадна като Хъмпти-Дъмпти от „Мелодиите на Мама Гъска“.

На 22 юли Уелингтън се би с французите край древния университетски град Саламанка. Това беше най-решителната победа на британската армия за последните години.

Същата нощ френската армия побягна през горите, които се простираха на юг от Саламанка. Когато погледнаха нагоре, войниците се стъписаха при вида на ята ангели, които се спускаха над тъмните дървета. Ангелите сияеха с ослепителна светлина. Крилете им бяха бели като на лебеди, а робите им меняха цветовете си като седеф, люспи на риба или небе преди гръм. В ръцете си те държаха лъскави копия и очите им искряха от божествен гняв. Те летяха между дърветата с поразителна бързина и заплашително размахваха копията си в лицата на французите.

Много от войниците изпаднаха в такъв ужас, че се обърнаха и побягнаха обратно към града — право към преследващата ги британска армия. Повечето бяха прекалено стъписани, за да правят друго, освен да стоят и да гледат. Един войник, по-смел и по-решителен от останалите, се опита да разбере какво става. Струваше му се много невероятно Небесата изведнъж да са се съюзили с враговете на Франция: в края на краищата, такова нещо човечеството не беше виждало от времената на Стария завет насам. Той забеляза, че макар да заплашваха войниците с копията си, ангелите не ги нападаха. Войникът изчака един от ангелите да се спусне достатъчно ниско и заби сабята си в него. Сабята не срещна съпротивление — само празен въздух. А и ангелът не прояви признаци на болка или учудване. Французинът веднага извика на сънародниците си да не се страхуват: това са само илюзии, създадени от магьосника на Уелингтън, и не могат да ги наранят.

Френските войници продължиха пътя си, следвани от призрачните ангели. Когато излязоха от гората, те се озоваха на брега на река Тормес. На нея имаше стар мост, който водеше към град Алба де Тормес. Поради грешка от страна на един от съюзниците на лорд Уелингтън този мост беше оставен без никаква охрана. Французите го преминаха и избягаха през града.

Няколко часа по-късно, малко след изгрев слънце, лорд Уелингтън мина угрижен по моста при Алба де Тормес. С него яздеха трима други джентълмени: подполковник Де Ланси, който беше заместник-интендант на армията; хубав млад мъж на име Фицрой Съмърсет, военен секретар на лорд Уелингтън; и Джонатан Стрейндж. Всички бяха прашни и мръсни от битката и не бяха спали от няколко дни. Нямаше и изгледи скоро да си легнат, защото Уелингтън беше твърдо решен да продължи преследването на избягалите французи.

Градът с църквите, манастирите и средновековните си сгради се открояваше със съвършена яснота на млечноматовото небе. Въпреки ранния час (беше малко след пет и половина) градът вече се бе събудил. Камбаните биеха в чест на победата над французите. Колони от уморени британски и португалски войници се нижеха по улиците, гражданите излизаха от къщите си и им поднасяха хляб, плодове и цветя. Каруци с ранени стояха в редица край една стена и дежурният офицер изпращаше войници да търсят болницата и други места, където да ги настанят. Междувременно пет-шест невзрачни и сръчни монахини бяха дошли от един от манастирите, обикаляха ранените и им даваха да пият прясно издоено мляко в метални канчета. Малки момчета, които никой не можеше да убеди да останат в леглата си, развълнувано поздравяваха всеки войник, когото срещнеха, и устройваха импровизирани паради на победата за онези, които нямаха нищо против. Лорд Уелингтън се огледа.

— Уоткинс! — извика той на войник в униформа на артилерист.

— Да, милорд? — обади се войникът.

— Търся закуската си, Уоткинс. Дали случайно не си виждал готвача ми?

— Сержант Джефърд каза, че е видял хората ви да отиват към замъка, милорд.

— Благодаря, Уоткинс — отвърна Негова светлост и продължи пътя си. Замъкът на Алба де Тормес не приличаше много на замък. Преди години, в началото на войната, французите го бяха обсадили и сега с изключение на една кула всичко беше в руини. Птици и диви животни си правеха гнезда и хралупи там, където някога херцозите Алба бяха живели в невъобразим разкош. Изящните италиански стенописи, с които някога се славеше замъкът, съвсем не изглеждаха толкова внушителни, след като таваните бяха паднали и ги бяха оставили на грубите ласки на дъждове, бури, градушки и сняг. В трапезарията липсваха някои удобства, характерни за повечето трапезарии — тя беше под открито небе и по средата й растеше млада бреза. Но това изобщо не смущаваше слугите на лорд Уелингтън, те бяха свикнали да поднасят храната на Негова светлост на далеч по-необичайни места. Сега под брезата бяха сложили маса и бяха постлали върху нея бяла покривка. Когато Уелингтън и спътниците му влязоха в замъка, слугите тъкмо бяха започнали да подреждат чинии с хлебчета и резени испанска шунка, купи с кайсии и съдини с прясно масло. Готвачът на Уелингтън отиде да пържи риба и подлютени бъбречета и да прави кафе.

Четиримата джентълмени седнаха. Подполковник Де Ланси отбеляза, че не може да си спомни кога за последно е ял. Някой друг каза същото за себе си и после всички мълчаливо и сериозно захванаха да ядат и да пият.

Те тъкмо започнаха да се връщат към нормалното си състояние и да стават по-разговорливи, когато пристигна майор Грант.

— А, Грант! — възкликна лорд Уелингтън. — Добро утро. Седнете. Закусете с нас.

— След минутка, милорд. Първо трябва да ви съобщя някои новини. От много странен характер. Изглежда, че французите са загубили шест оръдия.

— Оръдия? — незаинтересовано попита Негова светлост, докато си вземаше хлебче и си сипваше подлютени бъбречета. — Разбира се, че са загубили оръдия. Съмърсет! — обърна се той към военния си секретар. — Колко френски оръдия пленихме вчера?

— Единадесет, милорд.

— Не, не, милорд — каза майор Грант. — Моля да ме извините, но не сте ме разбрали правилно. Не говоря за оръдията, които сте пленили по време на битката. Тези оръдия изобщо не са влезли в бой. Те били изпратени от генерал Кафарели до частите на френската армия на север. Но не пристигнали навреме за битката. Всъщност изобщо не пристигнали. Тъй като знаел, че вие, милорд, се намирате наблизо и здраво притискате французите, генерал Кафарели се постарал да изпрати оръдията по най-бързия начин. Съставил ескорт от първите тридесет души, които му попаднали. Е, милорд, генералът действал прибързано и след това горчиво се разкайвал, защото десет от тридесетте души се оказали неаполитанци.

— Неаполитанци! Наистина ли? — възкликна Негова светлост.

Де Ланси и Съмърсет си размениха доволни погледи, дори Джонатан Стрейндж се усмихна.

Истината беше, че макар Неапол да принадлежеше към Френската империя, неаполитанците мразеха французите. Младите мъже от Неапол бяха задължени да се бият във френската армия, но те се възползваха от всяка възможност да дезертират, като често бягаха при врага.

— Но какво са правили другите войници? — попита Съмърсет. — Би следвало да се предположи, че те не биха позволили на неаполитанците да избягат.

— За другите войници е твърде късно да направят каквото и да било — каза майор Грант. — Всичките са мъртви. В настоящия момент двадесет чифта френски ботуши и двадесет френски униформи са изложени в магазин за стари дрехи в Саламанка. Всичките мундири имат продълговати дупки на гърбовете, каквито могат да се направят с италианска кама, и целите са в кръв.

— Значи оръдията са в ръцете на шайка италиански дезертьори, така ли? — попита Стрейндж. — Какво ще направят с тях? Ще поведат война за независимост?

— Не, не! — отвърна Грант. — Ще ги продадат на онзи, който предложи повече. Или на вас, милорд, или на генерал Кастанос (така се казваше генералът, който предвождаше испанската армия).

— Съмърсет! — извика Негова светлост. — Колко би трябвало да дам за шест френски оръдия? Четиристотин песос?

— О, със сигурност си заслужава да дадете четиристотин песос, за да накарате французите да изпитат последствията от глупостта си, милорд. Само не разбирам как досега не сме получили никаква вест от неаполитанците. Какво биха могли да чакат?

— Мисля, че знам отговора на този въпрос — каза майор Грант. — Преди четири нощи двама мъже се срещнали тайно в малко лозе на хълм недалеч от Кастрехон. Били облечени в окъсани френски униформи и говорили на италиански диалект. Поговорили и се разделили, като единият тръгнал на юг към френските части при Канталапиедра, а другият на север към Дуеро. Милорд, според мен неаполитанските дезертьори изпращат съобщения до сънародниците си с призив да се присъединят към тях. Смея да кажа, че те се надяват с парите, които вие или генерал Кастанос ще дадете за оръдията, да отплават обратно за Неапол на златен кораб. Може би всеки от тях има брат или братовчед, който служи в друга френска част. Те не искат да се върнат у дома, да застанат пред майките и бабите си и да им кажат, че не са довели роднините си у дома.

— Чувал съм от много хора, че италианските жени са доста сприхави — потвърди подполковник Де Ланси.

— Това, което трябва да направим, милорд — продължи майор Грант, — е да намерим неаполитанци и да ги разпитаме. Не се съмнявам, че те ще знаят къде са крадците и къде държат оръдията.

— Има ли неалолитанци сред вчерашните пленници? — попита Уелингтън. Подполковник Де Ланси изпрати човек да провери.

— Разбира се — продължи Негова светлост замислен, — повече бих предпочел да не плащам нищо. Мерлин! — така лорд Уелингтън наричаше Джонатан Стрейндж. — Ще бъдете ли така добър да извикате видение за неаполитанците, може би така ще успеем да разберем къде са и къде се намират оръдията, и после просто ще отидем и ще ги вземем!

— Може би — каза Стрейндж.

— Смея да предположа, че ще видите планина със странна форма в далечината — весело добави Негова светлост — или село с по-особена камбанария. Някой от испанските ни водачи бързо ще познае мястото.

— Вероятно — промърмори Стрейндж.

— Не ми изглеждате много сигурен.

— Простете, милорд, но — мисля, че и преди съм го казвал — виденията са най-неподходящият вид магия за това[2].

— Добре, а можете ли да предложите нещо по-добро? — попита Негова светлост.

— Не, милорд. Все още не.

— В такъв случай е решено! — обяви лорд Уелингтън. — Мистър Стрейндж, подполковник Де Ланси и майор Грант ще се заемат с намирането на оръдията. Съмърсет и аз ще продължим да досаждаме на французите.

Резкият тон, с който Негова светлост произнесе тези думи, предполагаше, че той очаква всяко едно от тези неща да стане почти веднага. Стрейндж и господата офицери изгълтаха остатъците от закуската и се захванаха със задълженията си.

Към обяд лорд Уелингтън и Фицрой Съмърсет, яхнали конете си, стояха на малък хълм край село Гарсия Ернандес. В скалистата долина под тях няколко бригади на британските драгуни се подготвяха да атакуват ескадроните, които оформяха ариергарда на френската армия.

Точно в този момент пристигна подполковник Де Ланси.

— А, подполковник! — възкликна лорд Уелингтън. — Намерихте ли ми неаполитанци?

— Сред пленниците няма неалолитанци, милорд — отвърна Де Ланси. — Но мистър Стрейндж предложи да потърсим сред вчерашните убити на бойното поле. По магически начин той намери седемнадесет трупа на неаполитанци.

— Трупове! — учуди се лорд Уелингтън и свали далекогледа си. — За какво, за Бога, са му притрябвали трупове?

— И ние го попитахме същото, милорд, но той стана много потаен и не ни отговори. Само помоли да приберем труповете на сигурно място, където няма да се изгубят или повредят.

— Е, предполагам, че след като сме наели магьосник, не можем да се оплакваме, че не се държи като останалите хора — отбеляза Уелингтън.

В този момент един офицер, който стоеше наблизо, извика, че драгуните са преминали в галоп и скоро ще настигнат французите. Тутакси всички приумици на магьосника бяха забравени, лорд Уелингтън вдигна далекогледа си и всички присъстващи се съсредоточиха върху битката.

Междувременно Стрейндж се върна от бойното поле в замъка в Алба де Тормес. В оръжейната кула (единствената оцеляла част от замъка) той беше намерил стая, която никой не използваше, и се бе настанил в нея. Навсякъде из стаята бяха пръснати четиридесетте книги на Норел. Повечето все още бяха горе-долу здрави, макар че някои изглеждаха доста похабени. Подът беше осеян с тетрадки и листа хартия на Стрейндж, изписани със заклинания и магически изчисления. На една маса по средата стоеше широка плитка сребърна купа, пълна с вода. Капаците на прозорците бяха плътно затворени и единствената светлина в стаята идваше от сребърната купа. Общо взето, това беше истинска бърлога на магьосник и хубавичката слугиня испанка, която на равни интервали от време поднасяше кафе и бадемови бисквити, много се плашеше и изтичваше навън веднага щом оставеше подноса.

Един офицер от 18-и хусарски полк на име Уайт беше изпратен да помага на Стрейндж. Известно време капитан Уайт бе живял в дома на британския емисар в Неапол. Той имаше дарба за езици и отлично познаваше неаполитанския диалект.

Стрейндж нямаше затруднения с извикването на видения, но точно както беше предрекъл, те дадоха оскъдни сведения за това къде се намират мъжете. Установи, че оръдията са скрити небрежно зад някакви бледожълти скали — такива, каквито имаше в изобилие из целия Пиренейски полуостров, — а мъжете са се разположили в малка горичка с маслинови дървета и пинии — такава, каквато всъщност може да се види навсякъде, където и да се обърнеш.

Капитан Уайт стоеше до Стрейндж и превеждаше всичко, което неаполитанците си говореха, на ясен и точен английски език. Но макар че цял ден се взираха в сребърната купа, те успяха да научат съвсем малко. Когато човек е бил гладен осемнадесет месеца, когато от две години не е виждал жена си или любимата си, когато през последните четири месеца е спал сред кал и камъни, способностите му да води разговор са доста ограничени. Неаполитанците почти нямаха какво да си кажат, а това, което си казваха, беше свързано главно с храната, която им се искаше да ядат, с отсъстващите съпруги и любими, на които искаха да се порадват, и с меки пухени дюшеци, на които им се искаше да спят.

През половината нощ и по-голямата част от следващия ден Стрейндж и капитан Уайт седяха в оръжейната кула, погълнати от еднообразното занимание да наблюдават неаполитанците. Към вечерта на втория ден един адютант донесе съобщение от Уелингтън. Негова светлост беше разположил щаба си на място, което се наричаше Флорес де Авила, и викаше Стрейндж и капитан Уайт да се явят при него. Затова те събраха книгите, сребърната купа и останалите си вещи и поеха по горещите прашни пътища.

Флорес де Авила се оказа доста затънтено място: никой от испанците, които капитан Уайт попита за пътя, не знаеше къде е. Но когато две от най-големите европейски армии минат отнякъде, те не могат да не оставят следи от движението си: Стрейндж и капитан Уайт установиха, че е най-добре да следват дирята от захвърлени армейски предмети, счупени каруци, трупове и пируващи врани. На фона на пустите скалисти долини тези гледки приличаха на средновековни изображения на ада и предизвикваха Стрейндж да прави множество мрачни забележки за ужаса и безсмислието на войната. При нормални обстоятелства професионалният войник капитан Уайт вероятно би възразил, но сега бе твърде повлиян от мрачната обстановка наоколо и отговаряше само: „Вярно е, сър. Много е вярно.“

Но един войник не може да размишлява прекалено дълго над подобни въпроси. Животът му е изпълнен с трудности и той трябва да си доставя удоволствия при всяка възможност. Макар да се замисля за жестокостите, с които се сблъсква, сложете го в компанията на другарите му и е почти невъзможно настроението му да не се подобри. Стрейндж и капитан Уайт пристигнаха във Флорес де Авила към девет часа и след пет минути вече се поздравяваха весело с приятели, слушаха последните клюки за лорд Уелингтън и задаваха купища въпроси за битката, състояла се предишния ден и завършила с поредното поражение за французите. Човек трудно би предположил, че през последните дванадесет месеца са видели нещо, което да ги ужаси.

Щабът се помещаваше в разрушена църква на хълма над селото и там ги очакваха лорд Уелингтън, Фицрой Съмърсет, подполковник Де Ланси и майор Грант.

За човек, който бе спечелил две битки за два дни, лорд Уелингтън не беше в най-доброто възможно настроение. Френската армия, прочута из цяла Европа с бързото си придвижване, се беше измъкнала и сега крачеше към Валядолид и спасението си.

— За мен е истинска загадка как се придвижват толкова бързо — оплака се той. — Какво ли не бих дал да ги настигна и разгромя! Но имам само една армия и ако я изтощя, не мога да си набавя друга.

— Получихме вест от неаполитанците за оръдията — съобщи майор Грант на Стрейндж и капитан Уайт. — Искат ни сто песос на парче. Общо шестстотин.

— А това е твърде много — отсече Негова светлост. — Мистър Стрейндж, капитан Уайт, надявам се, че имате добри новини за мен.

— Не бих казал, милорд — отвърна Стрейндж. — Неаполитанците са в някаква гора. Но къде точно се намира тя — нямам ни най-малка представа. Не знам как да продължа. Използвах всичко, което знам.

— Тогава бързо трябва да научите нещо ново!

В първия момент Стрейндж като че ли се приготви да даде гневен отговор на Негова светлост, но размисли, въздъхна и попита дали седемнадесетте мъртви неалолитанци са на сигурно място.

— Сложиха ги в камбанарията — отвърна подполковник Де Ланси. — Сержант Неш отговаря за тях. Не знам за какво ви трябват, но ви съветвам да ги използвате бързо. Не вярвам да издържат дълго в тази горещина.

— Ще изкарат още една нощ — каза Стрейндж. — Нощите са студени. После се обърна и излезе от църквата.

Хората на Уелингтън го изгледаха с любопитство.

— Знаете ли — обади се Фицрой Съмърсет, — наистина не проумявам какво възнамерява да прави със седемнадесет трупа.

— Каквото и да е — каза Уелингтън, потопи пачето си перо в мастилото и започна да пише писмо до министрите в Лондон, — очевидно не му се нрави. Прави всичко възможно, за да го избегне.

Същата нощ Стрейндж направи магия, която никога дотогава не беше правил. Опита се да проникне в сънищата на неаполитанците. В това успя напълно.

Един сънуваше, че се е покатерил на дърво, гонен от печено агнешко краче. Той седеше на дървото и плачеше от глад, докато агнешкото краче тичаше наоколо и заплашително размахваше стърчащия си кокал. Скоро след това към него се присъединиха пет или шест настървени варени яйца, които зашепнаха най-ужасни хули по адрес на неаполитанеца.

Друг сънуваше, че върви през някаква горичка и среща мъртвата си майка. Тя му каза, че преди малко надникнала в една заешка дупка и видяла на дъното й Наполеон Бонапарт, краля на Англия, папата и руския цар. Човекът слезе в заешката дупка да види, но когато стигна дъното, установи, че Наполеон Бонапарт, кралят на Англия, папата и руският цар са всъщност едно и също лице, огромен дебел мъж, голям колкото църква, с ръждясали железни зъби и горящи колела вместо очи. „Ха! — подсмихна се злобно великанът, — да не би да си мислеше, че сме различни хора?“ После бръкна в един котел, който къкреше отстрани, извади малкия син на сънуващия и го изяде. Накратко, сънищата на неаполитанците, макар да бяха интересни, не съдържаха много полезни сведения.

Към десет часа на другата сутрин лорд Уелингтън седеше на импровизираното си бюро в олтара на разрушената църква. Той вдигна глава и видя Стрейндж да влиза.

— Е? — попита Негова светлост.

Стрейндж въздъхна.

— Къде е сержант Неш? Искам да ми донесе мъртвите тела. С ваше позволение, милорд, ще опитам една магия, за която съм чувал[3].

В щаба бързо се разчу, че магьосникът ще прави нещо с мъртвите неаполитанци. Флорес де Авила беше малко селце с не повече от сто къщи. Предишната вечер бе минала доста скучно за армията от млади мъже, току-що извоювали голяма победа и изпълнени с желание да празнуват, затова имаше голяма вероятност магията на Стрейндж да се окаже най-голямото развлечение за деня. Скоро се насъбра тълпа от любопитни офицери и войници.

Църквата имаше каменна тераса, която се издигаше над тясна долина и гледаше към бледи внушителни планини. По склоновете им зеленееха лозя и маслинови горички. Сержант Неш и хората му донесоха седемнадесетте трупа от камбанарията и ги наредиха в седнало положение покрай ниската стена, която опасваше терасата.

Стрейндж мина и разгледа всеки труп поотделно.

— Мисля, че изрично ви казах — обърна се той към сержант Неш — никой да не пипа труповете.

Сержант Неш погледна магьосника с възмущение.

— Убеден съм, сър, че никой от моите момчета не ги е докосвал. Но, милорд — заговори сержантът на лорд Уелингтън, — почти няма труп на бойното поле, на който разхайтените испанци да не са направили нещо… — и той се зае да изрежда различните недостатъци в националния характер на испанците, като заключи, че ако човек заспи на място, където испанците могат да го намерят, когато се събуди, горчиво ще се разкайва.

Лорд Уелингтън нетърпеливо махна на сержанта да млъкне.

— Не виждам да са пострадали много — каза Негова светлост на Стрейндж. — Има ли значение дали някой ги е пипал?

Стрейндж мрачно промърмори, че може би не, но все пак му се налага да ги гледа.

Наистина повечето рани по неаполитанците като че ли бяха онези, причинили смъртта им, но всички трупове бяха разсъблечени, а на някои бяха отрязани пръстите — за по-лесно сваляне на пръстените. Един от мъртвите беше хубав млад мъж, но красотата му бе значително пострадала от това, че някой беше извадил зъбите му (за да си направи изкуствени) и бе отрязал по-голямата част от черната му коса (за перука).

Стрейндж каза на един войник да донесе остър нож и чист бинт. Когато му донесоха ножа, той свали връхната си дреха и нави ръкава на ризата си. После започна да мърмори под носа си нещо на латински. След това направи голям и дълбок разрез в ръката си и когато от раната потече обилна струя кръв, Стрейндж поля обилно главите на мъртъвците, като внимаваше кръвта да не попадне в очите, на езиците и в ноздрите им. След миг първият труп се изправи. Разнесе се зловещ стържещ звук от напълването на изсъхналите дробове с въздух и раздвижването на крайниците по начин, който представляваше непоносимо ужасна гледка. После един по един труповете оживяха и заговориха гърлено на език, който съдържаше много повече пискливи звуци от всеки друг, известен на присъстващите.

Дори Уелингтън леко пребледня. Само Стрейндж не показа видима емоция.

— Мили Боже! — възкликна Фицрой Съмърсет. — Що за език е това?

— Мисля, че е един от диалектите на ада — отвърна Стрейндж.

— Наистина ли? — попита Съмърсет. — Е, това е забележително. — Много бързо са го научили — отбеляза лорд Уелингтън. — Та те са мъртви едва от три дни — Негова светлост одобряваше хората, които се справяха със задачите си бързо и делово. — Но вие говорите ли този език? — обърна се той към Стрейндж.

— Не, милорд.

— Тогава как ще разговаряме с тях?

Вместо отговор Стрейндж сграбчи главата на първия труп, разтвори ломотещите му челюсти и плю в устата му. Мъртвият тутакси заговори на родния си земен език — силен неаполитански диалект на италианския, който за повечето хора бе също толкова неразбираем и почти толкова ужасен, колкото и езикът, говорен от трупа допреди малко. Все пак предимството беше, че този диалект бе напълно разбираем за капитан Уайт.

С помощта на капитана майор Грант и подполковник Де Ланси разпитаха мъртвите неаполитанци и останаха много доволни от получените отговори. Тъй като бяха мъртви, неаполитанците държаха да удовлетворят разпитващите ги несравнимо повече, отколкото който и да било жив пленник. Оказа се, че малко преди да ги убият в битката при Саламанка, всеки един от тези нещастници бе получил тайно съобщение от скритите в гората свои сънародници, с което последните ги известяваха за кражбата на оръдията и им казваха да отидат в едно село на няколко левги северно от Саламанка, откъдето лесно ще намерят гората по тайни знаци, оставени с креда по дървета и камъни.

Майор Грант събра малък отряд от кавалеристи и след няколко дни се върна с оръдията и дезертьорите. Уелингтън беше доволен.

За съжаление, за Стрейндж се оказа абсолютно невъзможно да открие заклинанието, с което да върне мъртвите неаполитанци обратно във вечния им сън[4]. Той направи няколко опита, но почти без никакъв резултат с изключение на това, че веднъж всичките седемнадесет трупа неочаквано израснаха до двадесет фута височина и станаха странно прозрачни, като огромни акварели, нарисувани върху тънък муселин. След като Стрейндж възстанови нормалните им размери, проблемът с връщането им към смъртта остана.

Отначало ги сложиха при останалите френски пленници. Но пленниците бурно се възпротивиха срещу затварянето им с тези тътрещи се развалини. „Наистина — отбеляза лорд Уелингтън, като погледна с отвращение труповете, — не можем да ги виним.“

Така че когато изпратиха пленниците в Англия, мъртвите неаполитанци останаха с войската. Цяло лято ги превозваха в каруца с волове и по заповед на лорд Уелингтън ги оковаха във вериги. Веригите имаха за цел да ограничават движенията им и да ги задържат на едно място, но мъртвите неаполитанци нямаха страх от болка — всъщност те като че ли изобщо не я чувстваха, — затова за тях не представляваше проблем да се измъкват от оковите си, като понякога дори оставяха в тях части от телата си. Щом се освободяха, те тръгваха да търсят Стрейндж и най-жално да го молят да ги върне към пълноценния живот. Неаполитанците бяха виждали ада и никак не държаха да се върнат там.

В Мадрид испанският художник Франсиско Гоя направи скица с червена креда на Джонатан Стрейндж, заобиколен от мъртвите неаполитанци. На рисунката Стрейндж е седнал на земята. Погледът му е сведен, а ръцете му висят отпуснати покрай тялото и цялата му поза говори за безпомощност и отчаяние. Неаполитанците се тълпят около него, някои го гледат с копнеж, на лицата на други е изписана молба, а един протяга колебливо пръст да докосне косата му. Няма нужда да споменавам, че рисунката не прилича на нито един от портретите на Стрейндж.

На 25 август лорд Уелингтън издаде заповед мъртвите неаполитанци да бъдат унищожени[5].

Стрейндж се тревожеше, че мистър Норел може да чуе за магията в разрушената църква на Флорес де Авила. Самият той не спомена за нея в писмата си и помоли лорд Уелингтън да не съобщава за случилото се в комюникетата си.

— О, много добре — съгласи се Негова светлост. Той съвсем не държеше да пише каквото и да било, свързано с магия. Лорд Уелингтън не обичаше да се занимава с неща, с които не е напълно наясно. — Но това едва ли ще помогне. Всеки войник, изпратил писмо до дома през последните пет дни, непременно е разказал с най-големи подробности за случилото се.

— Знам — каза Стрейндж с явно неудобство, — но войниците винаги преувеличават нещата, които ме виждат да правя, и може би в Англия ще допуснат, че разказите им са както обикновено доукрасени и няма да сметнат станалото за чак толкова забележително. Ще решат, че просто съм излекувал няколко ранени неаполитанци или нещо подобно.

Възкресяването на седемнадесетте мъртви неаполитанци е добър пример за това с какви проблеми трябваше да се сблъсква Стрейндж през втората половина на войната. Подобно на министрите преди него, лорд Уелингтън все повече свикваше с прилагането на магия за постигане на целите си и изискваше от магьосника все по-сложни неща. За разлика от министрите обаче Негова светлост имаше твърде малко време и желание да слуша дългите обяснения защо едно или друго нещо е невъзможно. В края на краищата той редовно искаше невъзможното от инженерите, генералите и офицерите си и не смяташе да прави изключение за магьосника. „Намерете друг начин!“ — отсичаше лорд Уелингтън, когато Стрейндж се опитваше да обясни, че дадена магия не е правена от 1302 година насам или че заклинанието се е изгубило, или че изобщо никога не е съществувало. Точно както в ранните дни на магьосничеството си отпреди да срещне Норел, Стрейндж се принуждаваше да измисля повечето магии, които правеше, изхождайки от основни принципи и полузапомнени истории от стари книги.

В началото на лятото на 1813 година той отново направи магия, каквато никой не беше опитвал от времената на Краля Гарван насам: премести река. Ето как стана: през това лято войната вървеше добре и всичко, с което лорд Уелингтън се захванеше, се увенчаваше с успех. Една юнска сутрин обаче французите се оказаха в по-добра позиция, отколкото им се бе случвало от доста време насам. Негова светлост и другите генерали незабавно се събраха да обсъдят какво може да се направи, за да се излезе от това крайно нежелателно положение. Стрейндж беше повикан в палатката на лорд Уелингтън. Той завари всички събрани около маса, на която беше разгъната голяма карта.

През това лято духът на Негова светлост беше доста приповдигнат и той посрещна Стрейндж почти топло:

— А, Мерлин! Ето ви и вас! Имаме следния проблем: ние сме от тази страна на реката, а французите са от другата и нищо не би ме зарадвало повече от това позициите ни да са разменени.

Един от генералите започна да обяснява, че ако поведат армията на запад от тук и после построят мост над реката тук, и след това нападнат французите тук…

— Ще отнеме много време! — отсече лорд Уелингтън. — Твърде много време! Мерлин, не можете ли да направите така, че на армията да й пораснат крила и да прелети над французите? Можете ли, как смятате? — Негова светлост може би донякъде се шегуваше, но само донякъде. — Трябва просто да снабдите всеки войник с чифт крила. Да вземем капитан Макферсън — той стрелна с поглед един едър шотландец. — Много бих искал да видя как на Макферсън му порастват крила и той пърха с тях наоколо.

Стрейндж погледна замислен към капитан Макферсън.

— Не — каза накрая, — но ще ви бъда благодарен, милорд, ако ми го заемете — заедно с картата — за час-два.

Известно време Стрейндж и капитан Макферсън се взираха в картата, след което магьосникът се върна при лорд Уелингтън и каза, че ще отнеме твърде много време на всеки войник от армията да му пораснат крила, но съвсем няма да отнеме време да се премести реката, това ще свърши ли работа?

— В момента реката тече на юг и после завива на север — каза Стрейндж. — Ако в тази си част течеше на север вместо на юг и тук завиваше на юг, тогава, както виждате, ние щяхме да бъдем на северния бряг, а французите — на южния.

— О! — възкликна Негова светлост. — Много добре.

Новото местоположение на реката така стъписа французите, че няколко френски роти, на които беше заповядано да се придвижат на север, тръгнаха в погрешна посока, защото бяха убедени, че ако се отдалечават от реката, вървят на север. Никой повече не видя тези роти и всички предположиха, че са убити от испански партизани.

По-късно лорд Уелингтън весело каза на генерал Чиптън, че няма нищо по-изморително за войниците и конете от постоянното придвижване насам-натам и че за в бъдеще според него ще е по-добре те да стоят на едно място, докато мистър Стрейндж мести Испания като килим под краката им.

Междувременно испанският Регентски съвет в Кадис доста се разтревожи от този развой на събитията и започна да се чуди дали когато най-после страната им се освободи от французите, ще могат да я познаят. Регентите се оплакаха на външния секретар (което много хора сметнаха за черна неблагодарност). Външният секретар убеди Стрейндж да напише писмо до Регентския съвет, в което да обещае, че след войната ще върне реката на предишното й място, както и „всичко друго, което лорд Уелингтън поиска да бъде преместено в хода на войната“. Сред многото неща, които Стрейндж премести, бяха: горичка с маслинови дървета и пинии в Навара[6], град Памплона[7] и две църкви в град Сен Жан дьо Люз във Франция[8].

На 6 април 1814 година император Наполеон Бонапарт абдикира. Казват, че когато лорд Уелингтън научил, затанцувал от радост. Когато чу новината, Стрейндж се разсмя с цяло гърло, а после изведнъж спря и промърмори:

— Мили Боже! Какво ще става с нас сега?

По онова време всички сметнаха, че тази загадъчна забележка се отнася до армията, но след това няколко души се запитаха дали всъщност той не е имал предвид себе си и другия магьосник.

Картата на Европа трябваше да се пречертае: границите на новите царства на Бонапарт бяха премахнати и на тяхно място се върнаха старите, някои крале бяха детронирани, други — възкачени на троновете си. Народите на Европа се поздравяваха за окончателната победа над Великия узурпатор. Но за британците войната изведнъж като че ли придоби съвсем друг смисъл: тя направи Великобритания най-великата сила в света. В Лондон мистър Норел със задоволство слушаше всички да говорят как магията — неговата и на мистър Стрейндж — е изиграла решаваща роля за постигането на този резултат.

Една вечер към края на май Арабела се прибра от вечеря в чест на победата в Карлтън Хаус. Беше чула множество топли похвали по адрес на съпруга си, в негова чест се вдигнаха тостове и принц-регентът й направи много комплименти. Сега минаваше полунощ, тя седеше в салона и тъкмо си мислеше, че единственото, което не й достига, за да бъде щастието й пълно, е съпругът й да се върне у дома, когато една от прислужниците влетя в стаята и извика:

— О, мадам! Господарят си дойде! Някой влезе в салона.

Той беше по-слаб и по-мургав, отколкото го помнеше. Косата му бе побеляла, а над лявата му вежда имаше светъл белег. Белегът не беше пресен, но тя не го бе виждала досега. Чертите му бяха все същите, но лицето му бе някак различно. Този човек почти не приличаше на мъжа, за когото тя мислеше само допреди миг. Но преди да успее да се разочарова или да се почувства неловко, или което и да било от нещата, които се боеше, че ще се случат, когато той се върне у дома, мъжът хвърли бърз полуироничен поглед из стаята, който тя позна на мита. После се обърна към нея и с най-познатата усмивка на света каза:

— Прибрах се.

На другата сутрин те все още не си бяха казали и една стотна от всичко, което имаха да си кажат.

— Седни тук — помоли Стрейндж жена си.

— На този стол ли?

— Да.

— Защо?

— За да те погледам. Три години не съм те виждал и толкова ми липсваше. Сега трябва да наваксвам.

Тя седна, но след малко започна да се усмихва.

— Джонатан, не мога да не се смея, когато ме гледаш така втренчено. Ако продължаваш по същия начин, за половин час ще наваксаш липсата. Съжалявам, че трябва да ти го кажа, но никога преди не си ме поглеждал. Главата ти постоянно беше заровена в някоя прашна книга.

— Не е вярно. Съвсем бях забравил колко си заядлива. Подай ми онзи лист хартия. Ще си го запиша.

— Нищо такова няма да направя — възрази през смях Арабела.

— Знаеш ли коя беше първата ми мисъл, когато се събудих тази сутрин? Помислих си, че трябва да стана, да се обръсна и да закуся, преди слугата на някой друг да е използвал всичката топла вода и да е обрал всичките хлебчета. После си спомних, че всички слуги в къщата са мои и че всичката топла вода в къщата е моя, и че всичкият хляб в къщата също е мой. Струва ми се, че никога не съм бил по-щастлив.

— Никога ли не си се чувствал добре в Испания?

— На война живееш или като принц, или като скитник. Виждал съм лорд Уелингтън — трябваше да кажа „Негово сиятелство“[9] — да спи под дърво с камък за възглавница. Друг път съм виждал крадци и просяци да се изтягат в пухени завивки на разкошни легла. Войната обръща всичко с главата надолу.

— Е, надявам се животът в Лондон да не ти се стори скучен. Джентълменът с коса като глухарче каза, че след като си опитал вкуса на войната, у дома със сигурност ще се отегчиш.

— Ха! Не, в никакъв случай! Как, когато тук всичко е чисто и на мястото си? И книгите, и вещите са ти подръка, и щом вдигнеш поглед, жена ти седи пред теб? Какво би могло… Кой ти го е казал? Джентълмен с каква коса?

— Като глухарче. Сигурна съм, че го познаваш. Той живее при сър Уолтър и лейди Поул. Всъщност не съм убедена, че живее там, но го виждам всеки път, когато отида у тях.

Стрейндж се намръщи.

— Не го познавам. Как се казва?

Арабела не знаеше.

— Винаги съм смятала, че е роднина на сър Уолтър или лейди Поул. Колко странно, че никога не ми е хрумвало да го попитам как се казва! И то след като сме разговаряли — о, часове наред!

— Наистина ли? Не съм сигурен, че одобрявам това. Той хубав ли е?

— О, да! Много! Колко странно, че не знам името му! Много е забавен. За разлика от повечето хора, които срещаме.

— И за какво си говорите?

— О, за всичко! Но накрая той все иска да ми подарява нещо. Миналия понеделник искаше да ми докара бенгалски тигър. В сряда — да ми доведе кралицата на Неапол, защото според него тя и аз толкова си приличаме, че със сигурност ще станем най-добри приятелки, а в петък искаше да изпрати слуга да ми донесе музикално дърво…

— Музикално дърво?

Арабела се засмя.

— Музикално дърво! Каза, че на някаква планина с историческо име расте дърво, което вместо плодове ражда ноти и музиката му превъзхожда всяка друга. Никога не мога да преценя дали сам вярва на приказките си. Всъщност няколко пъти дори се питах дали не е луд. Винаги намирам извинения да отказвам подаръците му.

— Радвам се. Никак нямаше да ми е приятно да се върна у дома и да намеря къщата пълна с тигри, кралици и музикални дървета. Напоследък получавала ли си вести от мистър Норел?

— Напоследък не съм.

— Защо се усмихваш? — попита Стрейндж.

— Усмихнах ли се? Не съм забелязала. Е, добре, ще ти кажа. Веднъж той ми изпрати съобщение и това беше всичко.

— Едно съобщение за три години?

— Да. Преди около година се разнесе слух, че са те убили при Витория и мистър Норел изпрати Чайлдърмас да попита дали е вярно. Аз знаех точно толкова, колкото и той. Но същата вечер пристигна капитан Моултроп. Корабът му беше акостирал в Портсмут преди не повече от два дни и той дойде направо тук да ми съобщи, че в слуховете няма нищо вярно. Никога няма да забравя добрината му! Бедният млад мъж! Ръката му беше ампутирана само преди месец и той все още страдаше. Но на масата има писмо от мистър Норел за теб. Чайлдърмас го донесе вчера.

Стрейндж взе писмото и го повъртя в ръцете си.

— Е, мисля, че трябва да тръгвам — колебливо каза той.

Истината беше, че Стрейндж никак не бързаше да се срещне със стария си наставник. Той бе свикнал да бъде независим в мислите и действията си. В Испания получаваше заповеди от херцог Уелингтън, но решенията за това каква магия да направи, за да изпълни заповедите, вземаше сам. Перспективата отново да прави магии под ръководството на мистър Норел никак не го изпълваше с ентусиазъм, а след като бе прекарал месеци в компанията на дръзките млади офицери на Уелингтън, да разговаря часове наред само с мистър Норел му се виждаше малко скучно.

Но въпреки опасенията му срещата премина много сърдечно. Мистър Норел толкова се радваше да го види, толкова въпроси имаше за естеството на заклинанията, използвани в Испания, толкова го похвали за постиженията му, че на Стрейндж почти му се стори, че е бил несправедлив към наставника си.

Естествено, мистър Норел не искаше и да чуе, че Стрейндж се отказва от ролята си на негов ученик.

— Не, не и не! Вие трябва да се върнете тук! Имаме още много да работим. Сега, когато войната свърши, истинската работа тепърва предстои. Трябва да създадем магията на новото време! Получих най-благонадеждни уверения от неколцина министри, които много държаха да ме уведомят, че за тях е абсолютно невъзможно да продължат да управляват страната без помощта на нашата магия! И въпреки всичко, което ние с вас сме направили, все още има заблуди! Ето, завчера чух лорд Касълрей да обяснява на някого, че по настояване на херцог Уелингтън вие сте използвали черна магия в Испания! Аз побързах да уверя Негова светлост, че не може да сте използвали друго освен най-съвременни методи.

Стрейндж не отговори и леко наклони глава по начин, който мистър Норел със сигурност изтълкува като мълчаливо съгласие.

— Но ние говорехме за това дали да продължавам да бъда ваш ученик. Аз изучих всички магии от списъка, който вие съставихте преди четири години. Преди да замина за Пиренейския полуостров, вие, сър, ми казахте, че сте напълно доволен от напредъка ми — както, надявам се, помните.

— О, но това беше само за начало! Докато бяхте в Испания, аз съставих нов списък. Ще кажа на Лукас да го донесе от библиотеката. Впрочем знаете, че имам и други книги, които бих искал да прочетете — малките му сини очи нервно примигнаха.

Стрейндж се поколеба. Това беше намек за библиотеката в абатството Хъртфю, която той още не беше виждал.

— О, мистър Стрейндж! — възкликна Норел. — Толкова се радвам, че се върнахте, сър! Много ми е приятно да ви видя. Надявам се, че ще говорим още дълго. Мистър Ласелс и мистър Дролайт прекарваха доста време тук…

Стрейндж отвърна, че не се съмнява в това.

— …но с тях не може да се говори за магия. Елате пак утре. По-рано. Елате на закуска!

[1] Партизанските отряди представляваха групи от испанци, наброяващи от няколко дузини до няколко хиляди, които се биеха с френските войски и ги изтощаваха с непрекъснати набези. Някои от тезн отряди се оглавяваха от бивши войници и поддържаха забележителна военна дисциплина. Други бяха най-обикновени бандити и съсредоточаваха енергията си колкото в битки с французите, толкова в тормозене на собствените си злополучни сънародници. ↑

[2] Писмо от Джонатан Стрейндж до Джон Сегундус, Мадрид, 20 август 1812 година. „Когато някой или нещо трябва да се намери, лорд Уелингтън непременно ще ме помоли да извикам видение. Това никога не помага. Кралят Гарван и другите Ауреати са разполагали със специална магия за намиране на вещи и хора. Доколкото разбирам, в началото са използвали сребърен леген с вода. Разделяли са повърхността на водата на четвъртини с помощта на искрящи лъчи светлина. Впрочем, Джон, наистина не мога да повярвам, че създаването на тези лъчи така те затруднява. Не знам как по-ясно да ти опиша тази магия. Това е най-простото нещо на света! Четвъртините представляват Рая, Ада, Земята и Феерия. Изглежда, че се използва заклинание за избор, за да се установи на кое от тези места може да се открие търсеният човек или предмет, но какво се прави по-нататък — нямам и най-малката представа, Норел също. Само ако знаех тази магия! Уелингтън и хората му непрекъснато ми поставят задачи, които не мога да изпълня или се налага да оставям недовършени, защото не разполагам с нея. Почти всеки ден усещам липсата й. А нямам време за експерименти. Така че, Джон, ще ти бъда безкрайно задължен, ако можеш да отделиш малко време, за да опиташ тази магия, и ако пожънеш някакъв успех, уведоми ме незабавно.“ Сред оцелелите документи на Джон Сегундус няма нищо, което да подсказва, че опитите му да възстанови тази магия са били успешни. Но през есента на 1814 година Стрейндж открива, че един пасаж в „Разкрития за тридесет и шест други свята“ на Парис Ормскърк, дълго смятан за овчарска броилка, е всъщност изопачена версия на точно тази магия. Към края на 1814 година и Стрейндж, и мистър Норел вече уверено я прилагат. ↑

[3] Стрейндж има предвид магия, правена от Краля Гарван. Повечето магии на краля са загадъчни, красиви и изтънчени, затова малко се изненадахме, когато научихме, че е използвал такова жестоко заклинание.

В средата на XIII век някои от враговете на краля правят опит да се съюзят срещу него. Повечето членове на съюза са негови стари познайници: единият е кралят на Франция, другият — кралят на Шотландия, а също няколко недоволни феи, окичиш се с грандиозни титли и управляващи — или може би не — обширните територии, за които претендират. Има и други лица, по-загадъчни, но по-велики. През по-голямата част от царуването си кралят поддържа добри отношения с повечето ангели и демони, но се носят слухове, че се е скарал с двама от тях: Задкиел, покровител на милосърдието, и Алринах, покровител на корабокрушенията.

Кралят не изглежда силно разтревожен от дейността на съюза. Но започва да се интересува, когато някои магически знаци му подсказват, че един от собствените му благородници се е присъединил към съюза и заговорничи срещу него. Името на заподозрения е Робърт Барбатус, граф на Уорфдейл, човек, известен с хитростта и умението си да манипулира околните, за коего е получил прозвището Лисицата. За краля няма по-голямо престъпление от измяната.

Когато големият син на Лисицата Хенри Барбатус умира от треска, Кралят Гарван заповядва да извадят тялото му от гроба и го съживява, за да го разпита за всичко, което знае. Томас Дъндейл и Уилям Ланчестър изпитват дълбоко отвращение към този вид магия и умоляват краля да използва други средства. Но кралят е много ядосан и не се оставя да го разредят. Има стотици други магии, които би могъл да използва, но никоя от тях не е толкова бърза и непосредствена, а като повечето велики магьосници Кралят Гарван е преди всичко практичен.

Говори се, че в гнева си Кралят Гарван набил Хенри Барбатус. Приживе Хенри бил прекрасен млад мъж, който будел възхищение с красивото си лице и изисканите си маниери и страх заради рицарската си ловкост. Фактът, че с магията на краля такъв благороден рицар се е превърнал в страхлива хленчеща кукла, силно разгневил Уилям Ланчестър и станал причина за горчива свада между него и краля, която продължила няколко години. ↑

[4] За прекъсване на „живота“ на труповете трябва да се извадят очите, езиците и сърцата им. ↑

[5] „Относно мъртвите италианци мога да кажа само, че ние дълбоко съжалявахме, че трябва да проявим такава жестокост към хора, които вече бяха изстрадали достатъчно. Но бяхме принудени да постъпим по този начин. Не можехме да ги убедим да оставят магьосника на мира. Те щяха или да го убият, или да го подлудят. Трябваше да сложим двама души да го пазят, докато спи, за да не могат мъртъвците да го доближават и да го будят. А и след смъртта си се бяха превърнали в истински развалини. Бедните неаполитанци представляваха гледка, каквато никой не би искал да вижда наяве. Накрая запалихме голям огън и ги хвърлихме в него.“

Лорд Фицрой Съмърсет до брат си, 2 септември 1812 година. ↑

[6] Полковник Викъри проведе рекогносцировка на гората и установи, че тя гъмжи от френски войници, притаени в очакване и готови да стрелят по британската армия. Офицерите му тъкмо обсъждаха какво да правят, когато пристигна лорд Уелингтън. „Предполагам, че може да заобиколим — каза Негова светлост, — но това ще отнеме време, а аз бързам. Къде е магьосникът?“

Някой отиде да доведе Стрейндж.

„Мистър Стрейндж! Не вярвам, че особено ще ви затрудни да преместите тези дървета! Убеден съм, че ще бъде далеч по-лесно, отколкото да караме четири хиляди души да изминават седем мили повече. Преместете гората, моля!“ Стрейндж изпълни молбата на лорд Уелингтън и премести гората от другата страна на долината. Френските войници се озоваха на гол хълм и бързо се предадоха на англичаните. ↑

[7] Поради грешка в картите на Уелингтън град Памплона се оказа не точно там, където британците предполагаха. Уелингтън остана много разочарован, когато армията не пристигна в Памплона, след като извървя двадесет мили за един ден, защото се оказа, че градът е десет мили по на север. След кратко обсъждане на проблема решиха, че ще бъде много по-удобно да накарат мистър Стрейндж да премести града, отколкото да преправят всички карти. ↑

[8] Преместването на църквите в Сен Жан дьо Люз беше неловка грешка. Нямаше никаква причина те да се местят. Всъщност една неделна сутрин Стрейндж пиеше бренди на закуска в хотел в Сен Жан дьо Люз с трима капитани и двама лейтенанти от 16-и полк на леките драгуни. Той обясняваше на джентълмените теорията на магическото преместване на различни предмети. Това беше напълно безполезно начинание: те не биха го разбрали добре дори ако бяха трезви, а нито те, нито Стрейндж бяха изтрезнявали от два дни. За да илюстрира теорията си, Стрейндж размени местата на двете църкви с всички богомолци в тях. Той имаше сериозното намерение да ги върне обратно на местата им, преди хората да излязат от служба, но скоро след това го повикаха да играе билярд и Стрейндж повече не си спомни за случая. В интерес на истината въпреки многото си уверения той така и не намери нито време, нито желание да върне реката, гората, града и всяко друго нещо, което беше преместил, на първоначалното му място. ↑

[9] Британското правителство направи лорд Уелингтън херцог. По същото време много се обсъждаше присъждането на титла на Стрейндж. „Той ще очаква да стане най-малко барон — каза лорд Ливърпул на сър Уолтър, — а ние имаме пълното основание да направим нещо повече. Какво ще кажете за виконт?“ Причината това да не се случи е че, както сър Уолтър изтъкна, би било невъзможно да дадат титла на Стрейндж, без да направят същото и за Норел, а кой знае защо, никой от правителството не харесваше Норел достатъчно, за да има желание да стори това. Мисълта, че трябваше да се обръщат към мистър Норел със „сър Гилбърт“ или „милорд“, доста ги смущаваше. ↑

32
КРАЛЯТ

Ноември 1814 година

В НАЧАЛОТО НА НОЕМВРИ 1814 година мистър Норел бе удостоен с посещение от неколцина благородни джентълмени — един граф, един херцог и двама баронети, — дошли да разговарят с него по крайно деликатен въпрос, за който самите те говореха толкова дискретно, че половин час след началото на разговора мистър Норел все още нямаше и най-малката представа какво се иска от него.

Впоследствие стана ясно, че колкото и високо положение да заемаха тези джентълмени, те представляваха човек, още по-високопоставен от тях — херцога на Йорк, — и бяха дошли при мистър Норел по повод лудостта на краля. Синовете на краля наскоро бяха ходили при баща си и бяха останали потресени от тежкото му състояние, и макар че всички те бяха себични, някои — безпътни и нито един — склонен да прави каквито и да било жертви, принцовете споделиха помежду си, че са готови да дадат колкото пари и каквото им поискат, за да облекчат поне малко мъките на краля.

Но както по-рано се караха кой доктор да прегледа баща им, сега синовете на краля се караха дали да заведат при него магьосник. Основен противник на идеята беше принц-регентът. Преди много години, когато великият мистър Пит беше жив, кралят получи тежък пристъп на лудост и на негово място започна да управлява принцът, но кралят се възстанови и принцът трябваше да се прости с властта и привилегиите си. От всички неприятни ситуации на света, мислеше си принц-регентът, най-неприятната е да станеш от леглото с несигурността на човек, който не знае дали управлява Великобритания или не. Така че може би му беше простено, че иска кралят да си остане луд или поне да намери покой, какъвто само смъртта може да донесе.

Мистър Норел нямаше желание да обижда принц-регента и отказа да предостави помощта си, като добави, че много се съмнява болестта на краля да е податлива на лечение с магия. Тогава вторият син на краля, херцогът на Йорк, който беше военен, попита херцог Уелингтън дали според него мистър Стрейндж би се съгласил да посети краля.

— О, сигурен съм в това! — отвърна херцог Уелингтън. — Мистър Стрейндж се радва на всяка възможност за правене на магии. Нищо не му доставя по-голямо удоволствие. Задачите, които му поставях в Испания, му създаваха всевъзможни затруднения и макар че той много се оплакваше, ги изпълняваше с голяма готовност. Аз имам високо мнение за способностите на мистър Стрейндж. Както Ваше кралско височество знае, Испания е едно от най-нецивилизованите места на света и от единия до другия й край почти няма други пътища освен кози пътеки. Но благодарение на мистър Стрейндж моите хора разполагаха с хубави английски пътища, които ги отвеждаха навсякъде, където им се налагаше, а ако на пътя ни се изпречеше планина, гора или град, мистър Стрейндж просто ги преместваше другаде.

Херцогът на Йорк отбеляза, че кралят на Испания Фердинанд е изпратил писмо до принц-регента, в което се оплаква, че много части от кралството му са станали напълно неузнаваеми поради намесата на английския магьосник и той настоява мистър Стрейндж да се върне, за да възстанови страната в предишния й вид.

— О! — възкликна незаинтересовано херцог Уелингтън. — Значи продължават да се оплакват от това?

В резултат на този разговор във вторник сутринта Арабела Стрейндж слезе по стълбите и завари салона на дома си окупиран от синовете на краля. Те бяха петима: техни кралски височества херцозите на Йорк, на Кларънс, на Съсекс, на Кент и на Кеймбридж. Кралските синове бяха на възраст между четиридесет и петдесет години. Макар че някога бяха красиви, те много обичаха да ядат и да пият, поради което сега изглеждаха доста закръглени.

Мистър Стрейндж беше подпрял лакът на полицата над камината и прелистваше една от книгите на мистър Норел с любезно изражение на лицето, докато техни кралски височества говореха едновременно и взаимно се прекъсваха в стремежа си да опишат по-точно плачевното положение на краля.

— Ако видите как Негово величество се залива с мляко, когато се храни — с насълзени очи сподели херцогът на Кларънс на Арабела, — как се измъчва от въображаеми страхове и как води дълги разговори с мистър Пит, който отдавна е мъртъв… ех, драга моя, това не може да не ви разстрои.

Херцогът взе ръката на Арабела и започна да я гали, вероятно останал с впечатлението, че тя е салонната прислужница.

— Всички поданици на Негово величество много съжаляват за болестта му — каза Арабела. — Никой от нас не може да остане безразличен към страданието му.

— О, драга моя! — възкликна херцогът със задоволство. — Толкова съм трогнат, че го казвате! — при тези думи той залепи влажна кралска целувка на ръката й и я погледна с голяма нежност.

— Ако мистър Норел не смята, че болестта му може да се излекува с магия, честно казано, и аз не мисля, че изгледите са добри — каза Стрейндж. — Но на драго сърце ще посетя Негово величество.

— В такъв случай остава само проблемът с Уилис — отбеляза херцогът на Йорк.

— Уилис? — попита Стрейндж.

— О, да! — възкликна херцогът на Кеймбридж. — Уилис са по-безочливи, отколкото можете да си представите.

— Трябва да внимаваме да не разгневим братята Уилис — предупреди херцогът на Кларънс, — иначе те непременно ще си отмъстят на Негово величество.

— Уилис ще имат много възражения срещу това мистър Стрейндж да посети краля — въздъхна херцогът на Кент.

Уилис бяха двама братя, които държаха лудница в Линкълншир. Те от години се грижеха за краля при всеки негов пристъп на лудост. А когато Негово величество идваше на себе си, той говореше на всички колко мрази братята Уилис и колко е недоволен от жестокото им отношение към него. Кралят дори бе накарал кралицата, херцозите и принцесите да му обещаят, че когато отново полудее, няма да го оставят в ръцете на Уилис. Но това не даде резултат. При първия признак на полудяване отново повикаха братята Уилис и те дойдоха незабавно, заключиха краля, облякоха го в усмирителна риза и му дадоха силни очистителни.

Вярвам, че читателите ми ще останат озадачени (подобно на всички останали), че един крал може да бъде толкова неспособен да управлява собствената си съдба. Но помислете с каква тревога се посреща лудостта в едно семейство. А сега си представете колко по-голяма е тревогата, когато болният е кралят на Великобритания! Ако вие или аз полудеем, това е нещастие за нас, за приятелите ни и за семействата ни. Когато един крал полудее, това е бедствие за целия народ. В миналото болестта на крал Джордж често караше народа да се чувства несигурен и да не знае кой ще управлява страната. Случаят нямаше прецедент. Никой не знаеше какво трябва да се направи. Не че харесваха или уважаваха братята Уилис — не беше така. Тайната на успеха им беше в това, че те проявиха спокойствие тогава, когато всички изпаднаха в паника. Уилис поеха отговорността, от която всички останали се опитаха да избягат. В замяна на това поискаха пълен контрол върху особата на Негово величество. Никой не можеше да разговаря с краля в отсъствието на поне един от братята Уилис. Нито кралицата, нито премиер-министърът. Нито дори тринадесетте синове и дъщери на Негово величество.

— Е — каза Стрейндж, след като всичко това му бе обяснено, — признавам, че бих предпочел да разговарям с Негово величество, без да присъстват други хора — особено такива, които се отнасят неблагосклонно към мен. Но все пак ми се е случвало да меря сили с цялата френска армия. Смея да предположа, че ще се справя с двама лекари. Оставете братята Уилис на мен.

Стрейндж отказа да обсъжда въпроса за заплащането, преди да се срещне с краля. Той не поиска пари за посещението при Негово величество, което херцозите, до един затънали в дългове от комар и натоварени с прехраната и обучението на няколко къщи с незаконни деца, сметнаха за много мило от негова страна.

Рано на следващия ден Стрейндж потегли към замъка Уиндзор на среща с краля. Беше свежа студена утрин и всичко бе потънало в плътна бяла мъгла. По пътя магьосникът произнесе три малки заклинания. Първото щеше да накара братята Уилис да проспят обичайния си час за ставане, от второто жените и слугите им щяха да забравят да ги събудят, а третото щеше да направи така, че когато най-после се събудят, нито една от дрехите и обувките им да не бъдат на местата, където са ги оставили. Две години по-рано Стрейндж би изпитал угризения да изиграе дори такава безобидна шега на двама непознати, но сега изобщо не се замисли. Подобно на много други джентълмени, ходили в Испания с херцог Уелингтън, той бе започнал неволно да подражава на Негово сиятелство, на който беше присъщо да действа по най-бързия и прекия възможен начин[1].

Към десет часа Стрейндж прекоси река Темза по малкия дървен мост при село Дачет. Той мина по пътеката между реката и стената на двореца и влезе в град Уиндзор. На портата се представи на стражите и обясни по каква работа идва при краля. Лакей в синя униформа дойде да го отведе в покоите на Негово величество. Той беше почтителен, умен човек, каквито често са слугите в дворците, много се гордееше със замъка и всичко свързано с него. Най-голямото му удоволствие в живота се състоеше в това да развежда хората из него и да наблюдава почудата, благоговението и възторга им.

— Сигурно не идвате за пръв път в замъка, сър? — попита лакеят.

— Тъкмо обратното. Никога не съм стъпвал тук.

Човекът се стъписа.

— В такъв случай, сър, сте пропуснали да се насладите на една от най-благородните гледки, които Англия може да предложи!

— Наистина ли? Е, сега нали съм тук.

— Но сте дошли по работа, сър — отбеляза лакеят с укор, — и смея да предположа, че няма да имате възможност да разгледате всичко както трябва. Трябва да дойдете отново, сър. През лятото. А в случай че сте от женените джентълмени, позволявам си да отбележа, че дамите винаги остават особено доволни от замъка.

Той поведе Стрейндж през двор с внушителни размери. Някога във военно време този двор вероятно бе предоставял убежище на голям брой хора и добитък и все още се виждаха няколко стари сгради с непретенциозен стил, които свидетелстваха за първоначалното военно предназначение на замъка. Но с течение на времето желанието за кралски разкош и великолепие бе започнало да надделява над практичните съображения и това бе довело до построяването на прекрасна църква, която заемаше по-голямата част от двора. Тази църква (наричана параклис, но всъщност наподобяваща по-скоро катедрала) демонстрираше цялата сложност и натруфеност, характерни за готическия стил. Тя беше оградена от остри каменни подпори, увенчана с каменни връхчета и препълнена с олтари, молитвени стаи и вестиарии.

Лакеят поведе Стрейндж покрай стръмен хълм с гладки склонове, на чийто връх се издигаше кръглата кула, по която най-лесно разпознаваме замъка, когато го гледаме отдалеч. Те минаха през средновековна врата и влязоха в друг двор. Той беше със също толкова грамадни пропорции като първия, но докато в другия двор гъмжеше от слуги, войници и придворни, този беше тих и пуст.

— Трябваше да дойдете преди няколко години, сър — каза лакеят. — Тогава можеше да се влиза в покоите на краля и кралицата с разрешение на иконома, но поради болестта на Негово величество сега това е невъзможно.

Той поведе Стрейндж към внушителен готически вход по средата на дълга редица от каменни сгради. Докато се изкачваха по каменното стълбище, лакеят продължи да изказва съжалението си за многото препятствия, които не позволяват на Стрейндж да разгледа замъка. Той предположи, че разочарованието на госта трябва да е голямо.

— Сетих се! — изведнъж обяви лакеят. — Ще ви покажа залата „Сейнт Джордж“! О, сър, тя не представлява дори една стотна от всичко, което трябва да видите, но все пак ще ви даде представа за великолепието на замъка Уиндзор!

На върха на стълбището той зави надясно и бързо тръгна през зала, стените на която бяха украсени с мечове и пистолети. Стрейндж го последва. Влязоха в друга зала, просторна и величествена, дълга към двеста-триста фута.

— Ето! — обяви лакеят с такова задоволство, сякаш самият той я беше построил и подредил.

През високите сводести прозорци на южната стена влизаше студена матова светлина. Долната половина от стените беше облицована с крушово дърво и всички квадратни плочи на ламперията бяха украсени по краищата с резба и позлата. Горната половина от стените и таванът бяха покрити с изображения на богове и богини, крале и кралици. На тавана беше нарисуван Чарлс II, понесен към вечната си слава на бледосин облак, заобиколен от пълнички розови ангели. Генерали и дипломати полагаха трофеи в краката му, докато Юлий Цезар, Марс, Херкулес и други героични личности стояха отстрани в известно смущение, внезапно осъзнали със смразяваща яснота превъзходството на британския крал.

Всичко това беше забележително великолепно, но погледът на Стрейндж бе привлечен от огромен стенопис, който се простираше по цялото протежение на северната стена. В центъра на стенописа двама крале седяха на троновете си. Отстрани на тях стояха или коленичеха рицари, дами, придворни, пажове, богове и богини. Лявата част на картината бе окъпана в светлина. Кралят от тази страна беше силен красив мъж в разцвета на младостта си. Беше облечен в светла роба, а косата му беше златиста и къдрава. На главата му имаше лавров венец, в ръката му — скиптър. Хората и боговете, които стояха край него, бяха с шлемове, ризници, копия и мечове, сякаш художникът искаше да покаже, че този крал привлича само най-войнствените хора и богове за свои приятели. В дясната част на картината светлината помръкваше до мъждива и слаба, сякаш художникът искаше да изобрази летен здрач. Над и около фигурите блестяха звезди. Кралят от тази страна беше блед и тъмнокос. Той носеше черна роба и изражението на лицето му бе неразгадаемо. На главата си имаше корона от тъмни листа бръшлян, а в лявата си ръка държеше тънък жезъл от слонова кост. Антуражът му се състоеше предимно от магически създания: феникс, еднорог, мантикор, фавни и сатири. Но имаше и няколко загадъчни личности: фигура на мъж в подобие на монашеска роба, чиято качулка скриваше лицето му, женска фигура в тъмна мантия на звезди, закрила очите си с ръце. Между двата трона стоеше млада жена в широка бяла роба със златен шлем на главата. Войнолюбивият крал беше сложил покровителствена ръка на рамото й, тъмният крал протягаше десница към нея, а тя също бе протегнала своята ръка, така че върховете на пръстите им леко се докосваха.

— Работа на Антонио Веро, италиански джентълмен — обясни лакеят и посочи краля отляво. — Това е Едуард Трети, крал на Южна Англия — той посочи краля отдясно. — А това е кралят магьосник от Северна Англия Джон Ъскглас.

— Наистина ли? — попита Стрейндж силно заинтригуван. — Разбира се, виждал съм статуи на Джон Ъскглас. И гравюри в книги. Но не мисля, че досега съм го виждал на картина. А дамата между двамата крале коя е?

— Това е мисис Гуин, една от любовниците на Чарлс II. Тя символизира Британия.

— Разбирам. Предполагам, че и това е нещо — да стои на почетно място в дома на краля. Но са го облекли в римска рокля и са го изобразили хванат за ръка с някаква актриса. Чудя се какво ли би казал за това.

Лакеят поведе Стрейндж обратно през залата с оръжията към черна врата с внушителни размери, над която висеше голям изпъкнал мраморен фронтон.

— Не мога да ви придружа по-нататък, сър. Тук свършва моята работа и започва тази на докторите Уилис. Зад тази врата ще намерите краля — той се поклони и тръгна надолу по стълбите.

Стрейндж почука на вратата. Отвътре се чуваха звуци на клавесин и пеене.

Вратата се отвори и на прага застана висок набит мъж на тридесет или четиридесет години. Лицето му беше кръгло, бяло, осеяно с белези от шарка и капчици пот като чеширско сирене. Като цяло той поразително приличаше на човека на луната, за когото се смята, че е направен от сирене. Мъжът не се беше обръснал особено старателно и тук-таме на бялото му лице стърчаха снопчета дебели черни косми — сякаш семейство мухи се беше удавило в млякото, от което бе направено сиренето, и сега крачетата им стърчаха от него. Сюртукът му беше от дебело кафяво сукно, а ризата и шалчето — от най-грубо ленено платно. Нито една от дрехите му не бе особено чиста.

— Да? — попита той, като продължаваше да държи вратата, готов да я затвори при най-малката провокация. Обноските му съвсем не напомняха поведение на дворцов прислужник, по-скоро на санитар в лудница, защото мъжът беше точно такъв.

Стрейндж повдигна вежди, учуден от това грубо отношение. Той хладно се представи и каза, че идва при краля. Мъжът въздъхна.

— Е, сър, не мога да отрека, че ви очаквахме. Но, разбирате ли, не можете да влезете. Доктор Джон и доктор Робърт — това бяха имената на братята Уилис — не са тук. Чакаме ги от час и половина. Нямаме представа къде се губят.

— Това е много жалко — отбеляза Стрейндж, — но изобщо не ме засяга. Нямам желание да се срещам с господата, които споменахте. Моята работа е да видя краля. Нося писмо, подписано от архиепископите на Кентърбъри и Йорк, с което ми е разрешено днес да посетя Негово величество — Стрейндж размаха писмото пред лицето на мъжа.

— Но, сър, трябва да изчакате идването на доктор Джон и доктор Робърт. Те няма да позволят на никого да се меси в методите им на лечение на краля. Негово величество се нуждае преди всичко от тишина и уединение. Разговорите са особено вредни за него. Нямате представа, сър, колко сериозно можете да навредите на краля, ако говорите с него. Да речем, споменете, че навън вали. Смея да предположа, че според вас това е най-невинната забележка на света. Но тя може да наведе краля на размисъл, разбирате ли, а в лудостта си умът му се щура от едно към друго и го довежда до крайно опасна ярост. Той може да си спомни случаи от миналото, когато е валяло и слугите са му носили вести за изгубени битки, за мъртви дъщери, за синове, които са го опозорили. Та това може направо да убие краля! Искате ли да убиете краля, сър?

— Не — отвърна Стрейндж.

— Е, тогава — каза мъжът с успокояващ тон — сигурно разбирате, сър, че ще бъде много по-добре, ако изчакате доктор Джон и доктор Робърт.

— Благодаря ви, но мисля да рискувам. Заведете ме при краля, ако обичате.

— Доктор Джон и доктор Робърт много ще се ядосат — предупреди мъжът.

— Не ме интересува дали ще се ядосат — спокойно отговори Стрейндж.

Човекът много се стъписа от това.

— А сега — каза магьосникът с решителен вид, като за пореден път размаха писмото — ще ми позволите ли да видя краля или ще оспорите авторитета на двама архиепископи? Това е много сериозно провинение, наказуемо с… е, не знам точно с какво, но предполагам, че доста строго.

Мъжът въздъхна. Той повика друг човек (груб и мръсен като него) и му нареди веднага да отиде в домовете на доктор Джон и доктор Робърт, за да ги доведе. После с голямо нежелание се отмести и направи път на Стрейндж да влезе.

Стаята беше огромна. Стените бяха облицовани с дъб и украсени с пищна резба. На тавана царствени и символични образи се изтягаха върху пухкави облаци. Но мястото беше безрадостно. На пода нямаше килим и беше много студено. Обзавеждането се състоеше единствено от стол и стар клавесин. На стола с гръб към вратата седеше старец. Той беше облечен в халат от старинен пурпурен брокат. На главата му се мъдреше смачкана нощна шапка от червено кадифе, а краката му бяха обути в мръсни изтъркани чехли. Старецът свиреше с голямо въодушевление и пееше с цяло гърло на немски. Щом дочу шума от приближаващи стъпки, той спря.

— Кой е там? — попита старецът. — Кой е?

— Магьосникът, Ваше величество — каза санитарят.

Старецът като че ли обмисли думите му и после звучно произнесе:

— Това е професия, към която питая особена неприязън!

Той отново заблъска по клавишите и поднови гръмогласното си пеене. Това бе доста обезкуражаващо начало. Санитарят нагло се изкиска и излезе, като остави Стрейндж и краля сами. Стрейндж направи няколко крачки и застана така, че да вижда лицето на Негово величество.

На това лице бе изписано цялото страдание на лудостта в съчетание със страданието на слепотата. Ирисите на очите му бяха облачно сини, а бялото — мътно като вкиснато мляко. Дълги кичури бяла коса със сиви нишки се спускаха покрай бузите му, обагрени от спукани капиляри. Докато кралят пееше, от провисналите му червени устни изскачаха пръски слюнка. Брадата му беше почти толкова дълга и бяла, колкото и косата му. Той съвсем не приличаше на портретите, които Стрейндж бе виждал, защото те бяха нарисувани по времето, когато кралят още беше с всичкия си. С дългата коса, дългата брада и дългата пурпурна роба Негово величество приличаше на трагичен и древен герой на Шекспир — или по-скоро на двама трагични и древни герои на Шекспир. С лудостта и слепотата си той беше съчетание между Лир и Глостър.

Стрейндж бе предупреден от кралските херцози, че съгласно етикета на двореца той не може да се обръща към краля, освен ако кралят не го заговори пръв. Изгледите за второто обаче не бяха големи, като се имаше предвид, че Негово величество мразеше магьосниците. Затова когато кралят спря да свири и да пее, Стрейндж каза:

— Аз съм покорен слуга на Ваше величество, Джонатан Стрейндж от Ашфеър, Шропшир. Служих като редовен магьосник на армията по време на последната война в Испания, където, радвам се да отбележа, донесох известна полза на Ваше величество. Синовете и дъщерите на Ваше величество се надяват, че моята магия би могла да донесе на Ваше величество облекчение от болестта.

— Кажете на магьосника, че не го виждам! — безгрижно възкликна кралят. Стрейндж не си направи труда да отговори на тази безсмислена забележка. Разбира се, че кралят не го виждаше, нали беше сляп.

— Но отлично виждам спътника му! — продължи Негово величество с одобрителен тон и обърна глава, сякаш за да погледне на две-три крачки отляво на Стрейндж. — Той има такава сребърна коса, че няма как да не го видя! Изглежда като дивак.

Тази реч на краля беше толкова убедителна, че Стрейндж се обърна да погледне. Разбира се, там нямаше никой.

През последните няколко дни той беше преровил книгите на Норел за нещо подходящо за състоянието на краля. Заклинанията за лекуване на лудост бяха забележително малко. Всъщност Стрейндж намери само едно и дори за него не беше сигурен, че е предназначено за тази цел. Това беше рецепта от „Разкрития за тридесет и шест други свята“ на Ормскърк. Ормскърк твърдеше, че разсейва илюзии и поправя погрешни схващания. Стрейндж извади книгата и отново прочете заклинанието. То представляваше особено неясен вид магия, състояща се от следните думи:

Сложи луната на очите му и белотата й ще прокуди лъжливите гледки, що измамникът е пуснал в тях.

Сложи рояк пчели на ушите му. Пчелите обичат истината и ще изядат лъжите на измамника.

Сложи сол в устата му, та да не може измамникът да го зарадва с вкуса на меда и да го погнуси с вкуса на пепелта.

Закови ръката му с железен гвоздей, та да не може той да я вдигне по повеля на измамника.

Сложи сърцето му на скришно място, тъй щото всичките му желания да са негови и измамникът да няма власт над тях.

Забележка. Червеният цвят може да подейства благотворно.

Но докато препрочиташе написаното, Стрейндж беше принуден да признае, че няма и най-малка представа какво означава[2]. Как се очакваше магьосникът да донесе луната на болния? И ако втората част от текста беше вярна, херцозите щяха да направят по-добре, ако наемеха пчелар вместо магьосник. Освен това Стрейндж не вярваше техни кралски височества да останат доволни, ако той закове ръцете на краля с железни гвоздеи. Забележката за червения цвят също беше странна. Струваше му се, че е чувал или чел нещо за червения цвят, но в момента не можеше да си спомни какво точно.

Междувременно кралят се бе разговорил с въображаемия посетител със сребърна коса.

— Моля да ме извините, че ви взех за простосмъртен — каза той. — Може наистина да сте крал, както казвате, но ще си позволя да отбележа, че не съм чувал за никое от кралствата ви. Къде е Изгубена надежда? Къде са Сините замъци? Къде е Градът на железните ангели? Аз, от друга страна, съм крал на Великобритания, място, което всеки знае и което е отбелязано на всички карти! — Негово величество млъкна, вероятно за да чуе отговора на господина със сребърната коса, след което изведнъж извика; — О, не се гневете! Моля ви, не се гневете! Вие сте крал и аз съм крал! И двамата сме крале! И няма нужда никой от нас да се гневи! Ще ви посвиря и ще ви попея!

Той извади от джоба на халата си флейта и засвири меланхолична мелодия. За експеримент Стрейндж протегна ръка и свали червената нощна шапка на Негово величество. После се втренчи в него, за да види дали кралят става по-луд без нея, но след няколко минути наблюдение беше принуден да признае, че не вижда никаква разлика. Той отново сложи шапката на главата му.

През следващия час и половина Стрейндж опита всички видове магия, за които можа да се сети. Произнесе заклинания за припомняне, за намиране, за събуждане, за съсредоточаване, за пропъждане на кошмари и лоши мисли, за намиране на ред сред хаоса, за намиране на път при изгубване, за излизане от заблуждение, за проницателност, за избистряне на ума, за лекуване на болест и поправяне на счупен крайник. Някои от заклинанията бяха дълги и сложни. Някои се състояха от една дума. Едни трябваше да се произнасят на глас. Други трябваше да се казват наум. Трети не съдържаха никакви думи, а представляваха един-единствен жест. Имаше заклинания, които Стрейндж и Норел използваха ежедневно под една или друга форма от пет години. Имаше такива, които не бяха използвани може би от векове. Някои се правеха с огледало, други две — с тънък наниз от капки кръв от пръста на магьосника, а за едно трябваше свещ и парче лента. Но всички те имаха едно общо нещо: не оказваха никакво въздействие върху краля.

Накрая: „О, предавам се!“ — помисли си Стрейндж. Кралят, който щастливо нехаеше за магията, насочена към него, непринудено бъбреше с господина със сребърната коса, когото само той виждаше.

— Завинаги ли сте изпратен тук или можете да си тръгнете? О, не се оставяйте да ви хванат! Тук не е приятно място за крале! Слагат ни в усмирителни ризи! Последния път, когато ми позволиха да изляза от тези покои, беше един понеделник през 1811. Казват ми, че е било преди три години, но лъжат! По мои изчисления идната събота ще станат двеста четиридесет и шест!

„Бедният нещастен джентълмен! — помисли си Стрейндж. — Затворен на това студено тъжно място без приятели и развлечения! Нищо чудно, че времето тече толкова бавно за него. Нищо чудно, че е луд!“

На глас той каза:

— За мен ще бъде удоволствие да ви изведа навън, Ваше величество, ако желаете.

Кралят прекъсна разговора си и леко завъртя глава.

— Кой каза това? — попита той.

— Аз, Ваше величество, Джонатан Стрейндж, магьосникът — Стрейндж почтително се поклони на краля, но после си спомни, че той не може да го види.

— Великобритания! Скъпото ми кралство! — възкликна Негово величество. — Как бих се радвал да го видя отново, особено сега, когато навън е лято. Всички дървета и ливади са нагиздени с най-ярките си премени и въздухът е сладък като торта с вишни!

Стрейндж погледна през прозореца към бялата ледена мъгла и скелетите на зимните дървета.

— Точно така. И за мен ще бъде голяма чест, ако Ваше величество ме придружи на разходка отвън.

Кралят като че ли се замисли върху предложението. Той свали единия си чехъл и се опита да го задържи на главата си. След като не успя, Негово величество обу отново чехъла, хвана един пискюл, който висеше на колана на халата му, и започна да го смуче замислено.

— Но откъде да знам, че не сте зъл демон, дошъл да ме изкушава? — попита той накрая с крайно разсъдителен тон.

Стрейндж не можа да намери отговор на този въпрос. Докато мислеше какво да каже, кралят продължи:

— Разбира се, ако сте зъл демон, би трябвало да знаете, че аз съм вечен и не мога да умра. Ако открия, че сте мой враг, ще тропна с крак и ще ви изпратя обратно в ада!

— Наистина ли? Ваше величество трябва да ме научи на този трик. Бих се радвал да овладея нещо толкова полезно. Но ако позволите да отбележа, след като владее такава мощна магия, Ваше величество няма защо да се страхува да ме придружи навън. Трябва да излезем колкото може по-бързо и по-незабелязано. Братята Уилис сигурно скоро ще дойдат. Ваше величество трябва да бъде много тих!

Кралят не каза нищо, но почука по върха на носа си и погледна много дяволито.

Следващата задача на Стрейндж беше да намери изход навън, като избегне санитарите. Кралят не можеше да му помогне за това. Когато го попита накъде водят различните врати, той отвърна, че една води към Америка, друга към вечно проклятие, а трета вероятно към идния петък. Затова Стрейндж избра произволна врата — онази, която според краля водеше към Америка — и бързо преведе Негово величество през няколко стаи. Таваните на всички бяха изпъстрени с изображения на английски монарси, които се носеха в небето на огнени колесници и побеждаваха фигури, символизиращи завистта, греха и непокорството и учредяващи храмове на добродетелта, дворци на вечната справедливост и други полезни институции от този род. Но макар по таваните да кипеше бурно оживление, стаите под тях бяха изоставени, пусти и потънали в прах и паяжини. Всички мебели бяха покрити с чаршафи и изглеждаха така, сякаш столовете и масите са умрели преди време и това са техните надгробни камъни.

Стигнаха до нещо като задно стълбище. Кралят, който взе твърде присърце предупреждението на Стрейндж да мълчи, държеше да слиза на пръсти по стълбите с преувеличения маниер на малко дете. Това отне известно време.

— Е, Ваше величество — весело каза Стрейндж, когато най-после стигнаха края на стълбището, — мисля, че се справихме доста добре. Не чувам шум от преследване. Херцог Уелингтън би се радвал да използва и двама ни за офицери от разузнаването. Не вярвам капитан Съмърс-Кокс или дори самият Колкхаун Грант да са минавали през вражеска територия с повече…

Думите му бяха прекъснати от много шумна и победоносна музика от флейтата на краля.

— Н… — започна Стрейндж и се ослуша за шум от стъпките на санитарите или — още по-лошо — на братята Уилис.

Но нищо не се случи. Някъде наблизо се чуваше странно, неравномерно тропане и блъскане, придружено от викове и плач, сякаш биеха някого с цял наръч метли. Освен тези звуци всичко беше тихо.

Една врата излизаше на широка каменна тераса. От нея земята се спускаше стръмно надолу и в подножието на склона се простираше парк. Отдясно се виждаше дълга двойна редица от зимни дървета.

Кралят и Стрейндж тръгнаха подръка по терасата до ъгъла на замъка. Там Стрейндж намери пътека, която водеше надолу по склона към парка. Те се спуснаха по пътеката, направиха няколко крачки навътре в парка и видяха декоративно езеро, оградено с нисък каменен перваз[3]. В центъра му се издигаше малък каменен павилион, украсен с изваяни създания. Някои приличаха на кучета — само че телата им бяха дълги и ниски като на гущери и на гърбовете им имаше шипове. Други трябваше да представляват каменни делфини, успели по някакъв начин да се закрепят за стените. На покрива половин дузина класически дами и господа лежаха в класически пози и държаха вази. Явно замисълът на архитекта беше от устите на всички тези странни животни и от вазите на покрива да тече вода и декоративно да се излива в езерото, но сега всичко беше замръзнало и тихо.

Стрейндж тъкмо се канеше да направи забележка по повод меланхоличната гледка, която представляваше това замръзнало езеро, когато дочу викове. Той се обърна и видя група хора бързо да се спускат по склона на замъка. Когато се приближиха, той видя, че са четирима: двама джентълмени, които никога не беше виждал, и двамата санитари — единият с лице като чеширско сирене, а другият, който отиде да повика братята Уилис. Всички изглеждаха ядосани.

Джентълмените бързаха надолу с важни и обидено намръщени физиономии. Те показваха всички симптоми на хора, облекли се много набързо. Единият се опитваше да закопчае копчетата на връхната си дреха, но без особен успех. Веднага щом ги закопчаеше, те отново се разкопчаваха. Той беше горе-долу на възрастта на мистър Норел и носеше старомодна перука (досущ като тази на Норел), която от време на време подскачаше и се въртеше на главата му. Но той се отличаваше от мистър Норел по това, че беше висок, хубав и имаше внушителна, горда осанка. Другият джентълмен (с няколко години по-млад от първия) се мъчеше с ботушите си, които като че ли имаха собствено мнение. Докато той се опитваше да върви напред, те го носеха в съвсем друга посока. Стрейндж можеше само да предполага, че магията, която бе направил по-рано, се е оказала по-успешна, отколкото е очаквал, и дрехите и обувките са станали напълно неподвластни на чужда воля.

Високият джентълмен (с подскачащата перука) ядосано изгледа магьосника.

— С чие разрешение кралят е излязъл навън?

Стрейндж сви рамене.

— С мое, предполагам.

— С ваше? Кой сте вие?

Тъй като не му се понрави тонът, с който се обръщаха към него, магьосникът сопнато отвърна:

— Вие кой сте?

— Аз съм доктор Джон Уилис. Това е брат ми, доктор Робърт Уилис. Ние сме кралските лекари. Носим отговорност за Негово величество по заповед на съвета на кралицата. Никой няма право да вижда Негово величество без наше позволение. Пак ви питам: кой сте?

— Аз съм Джонатан Стрейндж. Дойдох по молба на техни кралски височества херцозите на Йорк, Кларънс, Съсекс, Кент и Кеймбридж, за да видя дали Негово величество може да се излекува с магия.

— Ха! — възкликна презрително доктор Джон. — Магия! Тя се използва предимно за убиване на французи, нали?

Доктор Робърт саркастично се изсмя. Но ефектът от студеното му научно презрение значително намаля, когато ботушите му изведнъж го понесоха с такава сила, че той заби нос в едно дърво.

— Е, магьоснико — каза доктор Джон, — попаднали сте на погрешния човек, ако мислите, че можете безнаказано да пренебрегвате мен и помощниците ми. Надявам се, ще признаете, че вие залепихте с магия вратите на замъка, за да не могат хората ми да ви спрат.

— Съвсем не! — заяви Стрейндж. — Не съм направил нищо подобно! Може да е станало — отстъпи той, — защото е имало необходимост от това. Но хората ви са колкото безочливи, толкова и нехайни! Когато Негово величество и аз излязохме от замъка, те никакви не се появиха!

Първият санитар (с лице като чеширско сирене) за малко да се пръсне от гняв при тези думи.

— Не е вярно! — изкрещя той. — Доктор Джон, доктор Робърт, умолявам ви, не слушайте тези лъжи! Мартин — санитарят посочи другия помощник — напълно се беше лишил от глас. Не можеше да издаде и звук, за да вдигне тревога! — в потвърждение последният измуча и енергично размаха ръце. — Що се отнася до мен, сър, аз бях в коридора в долния край на стълбището и чух как вратата горе се отваря. Тъкмо се канех да заговоря магьосника — и да му кажа това-онова, сър, от ваше име, — когато по силата на магия се озовах в шкаф с метли и вратата се хлопна зад гърба ми…

— Какви безсмислици! — извика Стрейндж.

— Безсмислици, така ли? — кресна човекът. — Сигурно не вие сте накарали метлите в шкафа да ме набият! Целият съм в синини!

Това поне бе съвсем очевидно. Лицето и ръцете на мъжа бяха целите в червени петна!

— Виждате ли, магьоснико? — победоносно възкликна доктор Джон. — Какво ще кажете сега, когато всичките ви машинации са изобличени?

— О, нима? — сопна се Стрейндж. — Той сам се е наранил, за да направи историята си по-убедителна!

Кралят наду с всичка сила флейтата си.

— Бъдете сигурен — каза доктор Джон, — че съветът на кралицата скоро ще научи за безобразията ви! — после извика: — Ваше величество! Елате тук!

Кралят пъргаво се скри зад Стрейндж.

— Ще ви бъда задължен, ако върнете краля под моя опека — отсече доктор Джон.

— Няма да направя такова нещо — заяви Стрейндж.

— И знаете как да лекувате луди, така ли? — подигравателно попита доктор Робърт. — Изучавали ли сте това заболяване?

— Знам, че като държиш човек сам, като го лишаваш от физически упражнения и чист въздух, не можеш да излекуваш нищо — каза Стрейндж. — Това е варварство! И куче не бих държал при тези условия.

— Като говорите така — отвърна доктор Робърт, — само проявявате невежеството си. Усамотението и спокойствието, срещу които така яростно се опълчвате, са крайъгълните камъни на цялата ни система на лечение.

— О! — възкликна Стрейндж. — Наричате това система, така ли? И в какво се състои вашата система?

— Съществуват три основни принципа — заяви доктор Робърт. — Сплашване…

Кралят изсвири няколко меланхолични ноти на флейтата си… — …Изолация…

…Които прераснаха в самотна мелодия…

— …И ограничение.

…Завършваща с протяжен тон, подобен на въздишка.

— По този начин — продължи доктор Робърт — всички възможни източници на вълнение се потискат и пациентът не получава материал, от който да изгражда фантазиите си и погрешните си представи.

— Накрая — допълни доктор Джон — с налагане на волята си върху пациента лекарят провежда лечението си. Именно силата на характера му определя успеха или провала на начинанието. Много хора са виждали как баща ни усмирява луди само с поглед.

— Наистина ли? — учуди се Стрейндж, заинтригуван напук на себе си. — Никога преди не съм мислил за това, но нещо подобно има и в магията. В множество случаи успехът на магията зависи от силата на характера на магьосника.

— Така ли? — попита доктор Джон, като погледна наляво.

— Да. Да вземем например Мартин Пейл. Той… — Стрейндж неволно проследи погледа на доктор Джон. Един от санитарите — онзи, който можеше да говори — се промъкваше към декоративното езеро, където стоеше кралят, с нещо светло в ръце. Отначало Стрейндж не можа да отгатне какво е. После обаче го разпозна. Беше усмирителна риза.

Изведнъж се случиха няколко неща. Стрейндж изкрещя, без да знае какво точно, другият санитар се втурна към краля, братята Уилис се опитаха да задържат магьосника, кралят произведе тревожни и пискливи звуци с флейтата си и в същото време се разнесе странен шум, сякаш стотина души кашляха едновременно.

Всички се сепнаха и се огледаха. Шумът като че ли идваше от малкия каменен павилион в центъра на замръзналото езеро. Изведнъж от устата на каменните създания изригнаха гъсти бели облаци, сякаш всички те издишаха едновременно. Облаците заискриха и заблестяха със слаба матова светлина, след което се посипаха по леда с тих звън.

Възцари се мълчание, незабавно последвано от ужасен звук, сякаш мраморни блокове се разбиваха на късове. Каменните създания се откъснаха от стените на павилиона и запълзяха и заподскачаха по леда към братята Уилис. Изцъклените им каменни очи се завъртяха в орбитите си. Те отвориха каменните си усти и от всяко каменно гърло изригна струя вода. Размятаха каменни опашки и сковано затропаха с каменните си крака. Оловните тръби, които отвеждаха водата до устите им, се проточиха след тях.

Братята Уилис и санитарите гледаха и не проумяваха какво става. Гротескните създания пълзяха, влачейки тръбите с вода след себе си, и поливаха лекарите. Братята Уилис пищяха и подскачаха — повече от ужас, отколкото от болка.

Санитарите побягнаха, а за Уилис не можеше да става и дума да остават повече при краля. От студения въздух мокрите им дрехи започнаха да се превръщат в ледена кора.

— Магьосник! — извика доктор Джон, докато бягаше назад към замъка. — Ха! Това е синоним на лъжец! Лорд Ливърпул ще научи за това, магьоснико! Ще научи как сте се отнесли с кралските лекари! О! О! — той би казал и повече, но каменните фигури от покрива на павилиона се изправиха и започнаха да го замерят с камъни.

Стрейндж изпрати братята Уилис с презрителна усмивка. Но той изглеждаше по-самоуверен, отколкото беше в действителност. Истината бе, че Стрейндж се чувстваше крайно неловко. Каквато и магия да беше направена тук, тя не бе негово дело.

[1] В „Животът на Джонатан Стрейндж“ Джон Сегундус привежда и други примери за действия на Стрейндж, в които според него се забелязва влиянието на херцог Уелингтън. ↑

[2] По всяка вероятност и Ормскърк не е знаел. Той просто е записал заклинание, казано му от друг или намерено в друга книга. Това е съществен проблем при творбите на магьосниците от Сребърната епоха. В стремежа си да запазят всяка останка от магическо знание те често са принудени да записват неща, които сами не разбират. ↑

[3] Това езеро и редицата дървета са единственото, което е останало от голяма декоративна градина, замислена от крал Уилям III и започната, но недовършена. Замисълът е изоставен, след като разходите се оказват твърде големи. Земята се връща към предишното си състояние на парк и ливада. ↑

33
СЛОЖИ ЛУНАТА НА ОЧИТЕ МИ

Ноември 1814 година

ТОВА БЕШЕ ПЪЛНА ЗАГАДКА. Възможно ли бе в замъка да има магьосник? Може би някой от слугите? Или от принцесите? Не изглеждаше много вероятно. Дали това беше намеса на мистър Норел? Стрейндж си представи как наставникът му седи в малката си стаичка на втория етаж на „Хановер Скуеър“, взира се в сребърния си леген и наблюдава всичко, което става, а после пропъжда братята Уилис с магия. Възможно беше. В края на краищата съживяването на статуи бе нещо като специалитет на мистър Норел. Това беше първата магия, с която той бе привлякъл общественото внимание. И все пак, и все пак… Защо мистър Норел изведнъж ще реши да му се притече на помощ? От добро сърце? Едва ли. Впрочем в магията имаше черен хумор, който никак не бе присъщ на мистър Норел. Магьосникът не искаше просто да сплаши братята Уилис, искаше да им се присмее. Не, не можеше да е Норел. Но кой тогава?

Кралят съвсем не изглеждаше уморен. Всъщност той дори имаше желание да танцува, да скача и да ликува, радостен от поражението на братята Уилис. Като реши, че допълнително физическо натоварване няма да навреди на Негово величество, Стрейндж тръгна напред.

Бялата мъгла беше заличила всеки детайл и цвят от пейзажа и той изглеждаше призрачен. Земя и небе се бяха слели в една сива безплътност.

Кралят нежно хвана Стрейндж за ръка, очевидно съвсем забравил, че не понася магьосниците, и заговори за нещата, които го вълнуваха в лудостта му. Негово величество беше убеден, че откакто е полудял, много бедствия са сполетели Великобритания. Той вярваше, че западането на разсъдъка му е съпътствано от западане на кралството. Най-голямата му заблуда беше, че Лондон е бил погълнат от потоп.

— …И когато дойдоха при мен и ми казаха, че студените сиви води са погълнали купола на катедралата „Сейнт Пол“ и че Лондон е станал обител на рибите и морските чудовища, ужасът ми бе неописуем! Мисля, че три седмици ридах безутешно! Сега всички сгради са обрасли с ракообразни, а на пазарите се продават само стриди и морски таралежи! Мистър Фокс ми каза, че преди три недели отишъл в „Сейнт Ведаст“ на „Фостър Лейн“ и чул прекрасна проповед, произнесена от един калкан[1]. Но аз имам план за възраждане на кралството! Пратих посланици до краля на рибите с предложение да взема за жена русалка и така да сложа край на враждата между нашите два велики народа!

Другото, което занимаваше краля, беше присъствието на човека със сребърната коса, когото само той виждаше.

— Казва, че е крал — припряно зашепна Негово величество, — но аз мисля, че е ангел! С тази сребърна коса ми прилича точно на такъв. И двата зли духа — онези, с които вие разговаряхте… Той ги обиждаше по най-ужасен начин. Според мен е дошъл да ги накаже и да ги хвърли в геената огнена! После сигурно ще отведе двама ни навеки в Рединг!

— В рая — каза Стрейндж. — Ваше величество има предвид Рая.

Те продължиха пътя си. Заваля сняг — бавно бяло движение сред застиналия сив свят. Беше много тихо.

Изведнъж се разнесоха звуци на флейта. Музиката зазвуча неизразимо самотно и тъжно, но същевременно благородно.

Като помисли, че кралят свири, Стрейндж се обърна да го погледне. Но Негово величество вървеше с ръце, отпуснати покрай тялото, а флейтата беше в джоба му. Магьосникът се огледа. Мъглата не беше чак толкова непрогледна, че да скрива стоящ наблизо човек. Нямаше никого. Паркът беше пуст.

— Слушайте! — възкликна кралят. — Музиката разказва за трагедията на краля на Великобритания. Чухте ли тези ноти? Те говореха за изгубената му някогашна власт. Каква меланхолична фраза! Това беше разсъдъкът му, унищожен от измамните политици и злобните машинации на синовете му. Тази трагична мелодичност, от която сърцето ти се къса, разкриваше младежкото му обожание към красивото създание, от което приятели го принудиха да се отрече. О, Боже! Как плака той тогава!

По лицето на краля потекоха сълзи. Той се завъртя в бавен тромав танц, като полюшваше тялото и ръцете си и описваше кръгове по земята. Музиката се отдалечи към вътрешността на парка и Негово величество я последва с танцова стъпка.

Стрейндж недоумяваше. Музиката като че ли водеше краля към малка горичка. Поне доскоро беше горичка. Само преди миг магьосникът бе сигурен, че там има десетина дървета — може би дори по-малко. Но сега горичката се бе превърнала в гъсталак — не, в гора, гъста тъмна гора с диви вековни дървета. Дебелите им клони приличаха на разкривени ръце, а корените им — на змийски гнезда. Дърветата бяха гъсто обрасли с бръшлян и имел. Между тях се виеше тясна пътека, набраздена от дълбоки заледени ями, поръбени с вкочанени от студ треви. От дъното на гората се точеха тънки лъчи светлина, които навеждаха на мисълта за къща, макар че на такова място нямаше как да има къща.

— Ваше величество! — извика Стрейндж. Той се втурна след краля и го хвана за ръката. — Моля Ваше величество да ми прости, но онези дървета никак не ми харесват. Мисля, че може би ще е по-добре да се върнем в замъка.

Кралят бе завладян от музиката и не искаше да се откъсне от нея. Той изръмжа и издърпа ръката си от хватката на Стрейндж. Магьосникът отново я хвана и почти повлече краля към портата на замъка.

Но невидимият свирач не искаше да ги остави. Музиката изведнъж се усили и ги обгърна от всички страни. Друга мелодия почти незабележимо се прокрадна и сладко се сля с първата.

— А! Чуйте! — възкликна кралят и се обърна. — Сега той свири за вас! Тази насечена мелодия разказва за злия ви наставник, който не иска да ви предаде знанието, полагащо ви се по право. Нестройните нотки изразяват гнева ви от това, че ви пречат да правите нови открития. Този бавен и тъжен марш е за голямата му библиотека, която той в себичността си не иска да ви покаже.

— Откъде, за Бога… — започна Стрейндж и изведнъж млъкна. Той също я чу — музиката, която описваше целия му живот. И за пръв път осъзна с колко много тъга е изпълнено съществуването му. Той беше заобиколен от злонамерени мъже и жени, които го мразеха и тайно завиждаха за таланта му. Сега Стрейндж разбра, че за всяка гневна мисъл, която го е спохождала, е имало справедливо основание и че всяка щедрост от негова страна е била погрешна. Враговете му бяха коварни, приятелите му — неверни. Норел (естествено) беше най-лошият от всички, но дори Арабела бе слаба и недостойна за любовта му.

— Ах! — въздъхна Негово величество. — Значи и вие сте били предаден.

— Да — тъжно отговори Стрейндж.

Те отново стояха с лице към гората. Светлинките между дърветата, колкото и да бяха слаби, внушаваха на Стрейндж, че там има къща с всички удобства. Той почти виждаше меката светлина на свещите, която падаше върху удобните столове, старинните камини, в които гореше весел огън, чашите с ароматно греяно вино, което можеше да ги стопли след дългата разходка из тъмната гора. Светлините навеждаха и на други мисли.

— Мисля, че там има библиотека — каза Стрейндж.

— О, със сигурност! — заяви кралят и ентусиазирано плесна с ръце. — Вие ще четете книги, а когато очите ви се уморят, аз ще ви чета на глас! Но трябва да побързаме! Чуйте музиката! Той става нетърпелив, иска да го последваме!

Негово величество посегна да хване лявата ръка на Стрейндж. За да го улесни, магьосникът установи, че трябва да премести в другата си ръка нещо, което държи. Това бяха „Разкрития за тридесет и шест други свята“ на Ормскърк.

„О, това ли? — помисли си Стрейндж. — Е, вече няма да ми трябва. В къщата в гората със сигурност има по-хубави книги!“ — той разтвори дланта си и остави „Разкритията“ да паднат на заснежената земя.

Снегът заваля по-силно. Флейтистът продължаваше да свири. Те бързаха към гората. Докато кралят тичаше, нощната шапка се изхлузи на очите му. Стрейндж посегна да я оправи. В този момент изведнъж си спомни какво знаеше за червения цвят: че той предпазва срещу магии.

— Побързайте! Побързайте! — крещеше кралят.

Флейтистът изсвири поредица от кратки ноти, които имитираха вой на вятър. Отнякъде се надигна истински вятър, подхвана ги и почти ги понесе към гората. Когато отново стъпиха на крака, те стояха съвсем близо до дърветата.

— Отлично! — извика кралят.

Нощната му шапка отново привлече погледа на Стрейндж. …Предпазва срещу магии…

Свирачът призова нов вятър, който събори шапката на Негово величество на земята.

— Нищо! Нищо! — весело подвикна кралят. — Той ми обеща цял куп нощни шапки, щом стигнем в къщата.

Но Стрейндж пусна ръката на Краля и се запрепъва през вятъра към шапката. Тя лежеше на снега — яркочервено петно сред призрачните нюанси на бялото и сивото.

…Предпазва срещу магии…

Той си спомни как каза на единия от братята Уилис, че за да прави магии успешно, магьосникът трябва да използва силата на характера си: защо ли точно сега се сещаше за това?

Сложи луната на очите ми — помисли си Стрейндж — и белотата й ще прокуди лъжливите гледки, що измамникът е пуснал в тях.

Нащърбеният бял диск на луната изплува изневиделица — не на небето, а някъде другаде. Ако трябваше да определи с точност мястото, магьосникът би казал, че е в собствената му глава. Усещането не беше приятно. Единственото, за което можеше да мисли, единственото, което виждаше, беше лицето на луната, сребристо като древна кост. Той забрави за краля. Забрави, че е магьосник. Забрави мистър Норел. Забрави собственото си име.

Забрави всичко друго освен луната…

Луната изчезна. Стрейндж вдигна глава и установи, че се намира сред заснежено поле недалеч от тъмна гора. Между него и гората стоеше слепият крал, облечен в своя халат. Вероятно беше продължил напред, след като Стрейндж бе спрял. Но без спътник, който да го води, кралят се чувстваше изгубен и уплашен. Той викаше:

— Магьоснико! Магьоснико! Къде сте?

Гората вече не се струваше на Стрейндж приветливо място. Сега тя изглеждаше такава, каквато я бе видял в началото — зловеща, неизбродна, неанглийска. Колкото до светлинките, те едва мъждукаха: малки бледи искрици в мрака, които говореха единствено за това, че обитателите на къщата пестят свещите.

— Магьоснико! — извика кралят.

— Тук съм, Ваше величество.

Сложи рояк пчели на ушите ми — помисли си Стрейндж. — Пчелите обичат истината и ще изядат лъжите на измамника.

Ушите му се изпълниха с плътен бръждящ звук, който заглуши музиката на флейтата. Звукът наподобяваше език и на магьосника му се стори, че след малко ще започне да го разбира. Той растеше, изпълваше главата и гърдите му, простирайки се чак до върховете на пръстите. Дори косата му сякаш се наелектризира, кожата му забръждя и затрепери от звука. За един-единствен страшен миг му се стори, че устата му е пълна с пчели и че пчели бръмчат и пълзят под кожата му, в червата и в ушите му.

Бръжденето спря. Стрейндж отново чу музиката на флейтата, но сега тя не му се стори толкова хубава и вече не звучеше като описание на живота му.

Сложи сол в устата ми — помисли си той, — та да не може измамникът да ме зарадва с вкуса на меда и да ме погнуси с вкуса на пепелта.

Тази част от заклинанието не му оказа никакво въздействие[2].

Закови ръката ми с железен гвоздей, та да не мога да я вдигна по повеля на измамника.

— А-а-ах! Мили Боже! — извика Стрейндж. Той почувства непоносима болка в лявата си длан. Когато болката премина (също толкова внезапно, колкото се бе появила), магьосникът вече не изпитваше желание да бърза към гората.

Сложи сърцето ми на скришно място, тъй щото всичките ми желания да са мои и измамникът да няма власт над тях.

Стрейндж си представи Арабела така, както я беше виждал хиляди пъти, красиво облечена и седнала в салона сред група хора, които се смееха и разговаряха. Той й даде сърцето си. Тя го взе и тихо го пъхна в джоба на роклята си. Никой не забеляза.

След това Стрейндж направи магията на краля и в последната част от заклинанието даде сърцето му на Арабела, а тя го скри в джоба си. Интересно беше да се наблюдава действието на магията отстрани. В бедната глава на краля имаше толкова необичайни картини, че внезапната поява на луната в нея като че ли ни най-малко не го смути. Но пчелите не му допаднаха: дълго след като бяха отлетели, той продължаваше да маха с ръце, за да ги пропъди.

След като заклинанието беше произнесено, флейтистът изведнъж престана да свири.

— А сега, Ваше величество — каза Стрейндж, — мисля, че е време да се върнем в замъка. Ние с вас, Ваше величество, сме британски крал и британски магьосник. И макар Великобритания да ни е изоставила, ние нямаме право да изоставяме Великобритания. Тя все още се нуждае от нас.

— Така е, така е! На коронацията си аз дадох клетва винаги да й служа! О, моята бедна страна! — Кралят се обърна и помаха на невидимия свирач. — Довиждане, довиждане, сър! Бог да ви поживи за добрината ви към Джордж III!

„Разкрития за тридесет и шест други свята“ лежаха почти скрити под снега. Стрейндж вдигна книгата и я избърса. Погледна назад. Тъмната гора беше изчезнала. На мястото й стоеше най-невинна групичка от пет голи бука.

На връщане към Лондон Стрейндж яздеше потънал в размисъл. Той си даваше сметка, че би трябвало да се безпокои от преживяното в Уиндзор, може би дори да се страхува. Но любопитството и въодушевлението му бяха далеч по-силни от тревогата. Освен това каквото или който да беше породил магията, Стрейндж го беше надвил и бе успял да наложи волята си. Противникът беше силен, но Стрейндж бе по-силен. Цялото това приключение затвърждаваше едно отдавнашно негово подозрение: че в Англия има повече магия, отколкото мистър Норел признава.

От която и страна да разглеждаше случилото се, мислите му постоянно се връщаха към джентълмена със сребърната коса, когото само кралят можеше да види. Стрейндж се мъчеше да си припомни какво точно каза Негово величество за този човек, но единственото, за което се сещаше, беше сребърната му коса.

Той пристигна в Лондон към четири и половина. В града вече се смрачаваше. Във всички магазини светеха лампи и на улиците палеха фенерите. Когато стигна ъгъла на „Оксфорд Стрийт“ и „Ню Бонд Стрийт“, Стрейндж зави и препусна към „Хановер Скуеър“. Завари мистър Норел да пие чай в библиотеката.

Мистър Норел както винаги се зарадва да види ученика си и нямаше търпение да чуе всичко за посещението му при краля.

Стрейндж му разказа как държат краля затворен в собствения му замък и изброи магиите, които бе направил там. Но не спомена и дума за поливането на братята Уилис с вода, за омагьосаната гора и за невидимия свирач на флейта.

— Никак не се учудвам, че не сте успели да помогнете на Негово величество — отбеляза мистър Норел. — Не вярвам дори магьосниците Ауреати да са имали лек срещу лудост. Всъщност не съм сигурен, че изобщо са се опитвали да я лекуват. Те като че ли са гледали на лудостта по съвсем друг начин. Тогава лудите са били на почит и се е смятало, че те знаят неща, неизвестни на хората със здрав разум — неща, които могат да бъдат от полза за магьосниците. Съществуват истории за това как Ралф Стоукси и Катрин от Уинчестър са се съветвали с луди.

— Но това не важи само за магьосниците, нали? — попита Стрейндж. — Феите също проявяват голям интерес към лудите. Сигурен съм, че го четох някъде.

— Да, така е! Някои от най-забележителните ни теоретици отбелязват голямата прилика между лудите и феите. И едните, и другите са известни с това, че говорят безсмислено и несвързано — смея да предположа, че сте го забелязали при краля. Но има и други сходства. Частън, доколкото си спомням, споменава някои неща по въпроса. Той дава пример с един луд от Бристол, който всяка сутрин казвал на семейството си, че възнамерява да излезе на разходка в компанията на един от столовете в трапезарията. Човекът бил силно привързан към този стол, смятал го за най-близък приятел и водел въображаеми разговори с него за това как ще излязат заедно на разходка и как ще срещнат други маси и столове. Той изпадал в силно безпокойство, когато някой искал да седне на стола. Човекът очевидно бил луд, но Частън казва, че на феите подобно поведение не се струва толкова нелепо, колкото изглежда на нас. Феите не правят ясно разграничение между живи и неживи предмети. Те вярват, че камъните, вратите, дърветата, огънят, облаците и така нататък имат души и желания и че се делят на мъжки и женски. Може би това обяснява големия интерес на феите към лудостта. Например широко известно е, че когато феите са невидими за обикновените хора, лудите често са в състояние да ги видят. Най-яркият пример, който ми идва наум, е за лудо момче на име Дъфи от Честърфийлд, Дербишир, живяло през XIV век. То било любимец на един дяволит дух от народа на феите, който от години тормозел жителите на града. Духът бил силно привързан към момчето и му правел скъпи подаръци, повечето от които не биха могли да бъдат от полза на момче със здрав разсъдък и със сигурност не били от полза на това лудо момче — платноход, инкрустиран с диаманти, чифт сребърни ботуши, пеещо прасе… — Но защо духът ще проявява към Дъфи такова внимание?

— О! Казвал на Дъфи, че двамата са събратя в неволята си. Не знам защо. Частън пише, че голям брой феи имат неопределеното чувство, че англичаните се отнасят зле с тях. Но за Частън е загадка — както впрочем и за мен — какво ги кара да мислят така. В къщите на великите английски магьосници феите винаги са първи сред слугите и седят на най-хубавите места до магьосника и жена му. Частън пише много интересни неща на тази тема. Най-добрата му творба е „Liber Novus“[3] — като видя изражението на ученика си, мистър Норел се намръщи. — Сигурен съм, че съм ви я препоръчвал поне дузина пъти — каза той. — Не сте ли я чели?

За съжаление мистър Норел не винаги помнеше точно кои книги препоръчва на Стрейндж да прочете и кои изпраща в Йоркшир с едничката цел да ги държи далеч от ученика си. „Liber Nowts“ стоеше на една от лавиците в библиотеката в абатството Хъртфю. Стрейндж въздъхна и отвърна, че в мига, в който мистър Норел му даде тази книга, той с радост ще я прочете.

— А междувременно, сър, може би ще бъдете така добър да довършите разказа си за феята от Честърфийлд.

— О, да! Докъде бях стигнал? Да, няколко години с Дъфи не се случвало нищо лошо, а в града не се случвало нищо добро. На пазарния площад израснала гора и гражданите не можели да въртят търговията си. На козите и свинете им пораснали крила и те отлетели. Духът превърнал камъните на недостроената енорийска църква в буци захар. От слънцето захарта се нагорещила, започнала да лепне и част от църквата се разтопила. Градът замирисал на гигантска сладкарница. По-лошото било, че котките и кучетата идвали да ближат църквата, плъховете и мишките — да я гризат. Градът останал с полуизядена безформена църква, което съвсем не било по вкуса на жителите му.

Те се видели принудени да отидат при Дъфи и да го помолят да се застъпи за тях пред духа. Но момчето било сърдито и не искало да им помогне, защото помнело как тези хора някога му се присмивали. Тогава те започнали да правят всевъзможни комплименти на бедния луд клетник, да хвалят ума и красотата му. И Дъфи се помолил на феята, и колко различно станало всичко тогава! Духът престанал да ги тормози и отново превърнал захарната църква в каменна. Гражданите изсекли дърветата на пазарния площад и си купили нов добитък. Но така и не успели да поправят църквата. И днес църквата в Честърфийлд изглежда някак странно. Не е като другите църкви. Стрейндж помълча малко. После каза:

— Според вас, мистър Норел, феите завинаги ли са напуснапи Англия?

— Не знам. През последните триста-четиристотин години се разказват много истории за срещи на англичани с феи на най-неочаквани места, но тъй като никой от тези хора не е бил учен или магьосник, свидетелствата им не могат да се смятат за достоверни. Ако ние с вас призоваваме феи, тоест — побърза да добави той, — ако послушаме нечий лош съвет и направим нещо толкова неблагоразумно, тогава при правилно произнасяне на заклинанията феите веднага ще се появят. Но откъде идват и по какви пътища се движат — не се знае със сигурност. По времето на Джон Ъскглас се строят прости пътища, водещи от Англия към Феерия — широки зелени пътеки между високи живи плетове или каменни зидове. Тези пътища все още съществуват, но аз не мисля, че днес феите ги използват, както впрочем и християните. Те са разрушени и обрасли с трева. Изглеждат изоставени и съм чувал, че хората ги отбягват.

— Хората вярват, че феините пътища носят лош късмет — каза Стрейндж.

— Това са глупости — отсече Норел. — Феините пътища не могат да им навредят. Феините пътища не водят наникъде[4].

— А получовешките потомци на феи? Те наследяват ли познанията и силите на предшествениците си? — попита Стрейндж.

— О, това е съвсем друг въпрос. Много хора в днешно време носят фамилии имена, които разкриват феиния им произход. Феърчайлд е едно от тях. Елфик — също. И Феъри, разбира се. Помня, че когато бях дете, в една от нашите ферми работеше Том Феърчайлд. Но рядко се случва някой от тези феини потомци да проявява какъвто и да било магически талант. Всъщност по-често те се ползват с репутацията на хитри, надменни и мързеливи хора — все пороци, с които се славят техните предци феите.

На другия ден Стрейндж се срещна с кралските херцози и им каза колко много съжалява, че не е могъл да излекува лудостта на краля. Техни кралски височества също изказаха съжаление, но ни най-малко не се изненадаха. Те не бяха очаквали друго и увериха Стрейндж, че за нищо не го винят. Всъщност херцозите останаха доволни от направеното от магьосника и особено им хареса това, че той не им поиска пари. Като награда за труда му те го удостоиха с кралските си разрешения. Това означаваше, че ако желае, Стрейндж би могъл да сложи позлатени и гипсови изображения на петте им герба над вратата си на „Сохо Скуеър“ и да се представя навсякъде като магьосника на техни кралски височества.

Стрейндж не каза на херцозите, че заслужава благодарността им в по-голяма степен, отколкото предполагат. Той беше съвсем сигурен, че е спасил краля от ужасна участ. Просто още не знаеше каква точно.

[1] Чарлс Джеймс Фокс — радикален политик, починал преди около осем години. Тази забележка показва до каква степен умът на краля е разстроен: мистър Фокс е известен атеист, който при никакви обстоятелства не би влязъл в църква. ↑

[2] По-късно, когато размишляваше над събитията от онази сутрин, Стрейндж предположи, че свирачът не се е опитал да го заблуди с измамен вкус. ↑

[3] Нова книга (лат.). — Бел. прев. ↑

[4] Дали мистър Норел е прав, като казва, че феините пътища не могат да причинят вреда, е спорно. Съществуват призрачни места и десетки легенди за странни приключения, споходили хора, минали през тях. Особено популярна е историята, която ще разкажа по-долу. Трудно е да се каже каква точно съдба е сполетяла хората на този път, но със сигурност не е участ, която вие или аз бихме желали да споделим. В края на XVI век в Йоркшир живял човек, който имал ферма. Една лятна утрин той излязъл с двама-трима ратаи да коси трева. По земята се стелела бяла мъгла и въздухът бил прохладен. Покрай ливадата минавал стар феин път, ограден от двете страни с висок жив плет. Пътят бил обрасъл с гъста трева и дръвчета и дори в слънчев ден бил мрачен и потънал в сянка. Фермерът никога не бил виждал по феиния път да мине и една жива душа, но тази сутрин тон и ратаите му вдигнали глави и забелязали на пътя група хора. Лицата им били странни и облеклото им било чуждоземско. Един от тях — мъж — вървял пред останалите. Той се отклонил от пътя и навлязъл в ливадата. Бил облечен в черно, млад и хубав и макар че никога по-рано не го били виждали, фермерът и ратаите веднага го познали — това бил кралят магьосник Джон Ъскглас. Те коленичили пред него, но той ги накарал да станат. Казал им, че е тръгнал на път и хората му дали кон, храна и вода. После повикали жените и децата си и Джон Ъскглас ги благословил за късмет.

Фермерът гледал с недоверие странните хора, които продължавали да стоят на феиния път, но Джон Ъскглас му казал да не се страхува от тях. Обещал, че тези хора няма да му навредят. После яхнал коня и заминал.

Странните хора постояли още известно време иа древния път, но когато първите лъчи на жаркото лятно слънце ги докоснали, те изчезнали заедно с мъглата. ↑

34
НАКРАЙ ПУСТИНЯТА

Ноември 1814 година

СТИВЪН И ДЖЕНТЪЛМЕНЪТ с коса като глухарче вървяха по улиците на непознат град.

— Уморихте ли се, сър? — попита Стивън. — Аз със сигурност съм уморен. Вървим от часове.

Джентълменът избухна в писклив смях.

— Драги ми Стивън! Та ние пристигнахме само преди миг! Дотогава вие се намирахте в дома на лейди Поул и бяхте принуден да вършите слугинска работа по волята на злия й съпруг!

— О! — възкликна Стивън, осъзнал, че последното, което си спомня, е как чистеше сребърните прибори в малката си стаичка до кухнята, но това му се струваше толкова отдавна — о, преди цяла вечност.

Той се огледа. Тук нямаше нищо, което да му е познато. Дори миризмата на мястото — смесицата от подправки, кафе, гниещи зеленчуци и печено месо — беше нова за него.

Стивън въздъхна.

— От магията е, сър. Толкова ме обърква. Джентълменът топло стисна ръката му.

Градът се издигаше на стръмен склон. Нямаше нормални улици, само тесни пътеки, състоящи се предимно от стъпала, които се виеха нагоре и надолу между къщите. Самите къщи бяха съвсем прости, дори, бихме казали, строги. Стените от пръст и глина, боядисани в бяло, вратите от най-просто дърво, както и капаците на прозорците. Стъпалата по улиците също бяха боядисани в бяло. В целия град като че ли нямаше нито едно цветно петно, което да зарадва окото: нито цвете в саксия на прозореца, нито шарена играчка, забравена от някое дете пред вратата. Да вървиш по тези тесни улици, каза си Стивън, е все едно да се луташ из гънките на огромна ленена кърпа.

Беше призрачно тихо. Докато ходеха нагоре-надолу по тесните стълби, те дочуваха боботенето на плътни гласове, които долитаха от къщите, но нямаше нито смях, нито песен, нито възторжен детски глас. От време на време срещаха по някой местен жител, величествен, с мургаво лице, облечен в бяла роба и бели панталони и с бял тюрбан на главата. Всички носеха бастуни, дори младите мъже, макар че всъщност никой от тях не изглеждаше особено млад: жителите на този град се бяха родили стари.

Срещнаха само една жена (поне джентълменът с коса като глухарче каза, че това е жена). Тя стоеше до съпруга си, облечена от главата до петите в една-единствена дреха с цвят на сянка. Стивън я видя в гръб и — съвсем в тон с призрачната атмосфера на мястото — когато жената бавно се обърна към него, той забеляза, че лицето й не беше лице, а гъсто бродирана тъкан в същия мрачен нюанс като останалата част от облеклото й.

— Тези хора са много странни — прошепна Стивън. — Но като че ли никак не се учудват, че ни виждат тук.

— О! — възкликна джентълменът. — Това е част от магията, която направих: да изглеждаме точно като тях. Те са напълно убедени, че ни познават още от детството си. Нещо повече, скоро ще откриете, че ги разбирате отлично и те също ви разбират, макар че езикът им е неразбираем дори за сънародниците им, които живеят на двадесет и пет мили от тук!

Стивън си каза, че сигурно е част от магията и това, че жителите на града не забелязват на какъв висок глас говори джентълменът и как думите му отекват във всяко белосано кътче наоколо.

Улицата, по която слизаха, завиваше и рязко свършваше с нисък зид, построен, за да не позволява на разсеяните пешеходци да паднат от хълма. От тук се виждаше околният пейзаж. Пред тях под безоблачно небе се простираше пуста долина от бял камък. Духаше горещ вятър. Това беше свят, оголен от всяка възможна плът и останал само по кости.

Стивън започваше да мисли, че това място е сън или част от завладялата го магия, но джентълменът с коса като глухарче въодушевено му съобщи, че се намират в…

— Африка! Земята на предците ви, драги ми Стивън!

„Но предците ми не са живели тук — помисли си Стивън. — Сигурен съм. Тези хора са по-мургави от англичаните, но по-светли от мен. Предполагам, че са араби.“

На глас той каза:

— Тръгнали ли сме за някъде, сър?

— Да видим пазара, Стивън!

Стивън се зарадва да чуе това. Тишината и пустотата го потискаха. На пазара сигурно щеше да има шум и оживление.

Но пазарът на този град се оказа много любопитно място. Той се намираше близо до високите градски стени край голяма дървена порта. Там нямаше сергии, нямаше тълпи от хора, нетърпеливи да разгледат стоките. Вместо това всички, които имаха желание да купят нещо, седяха мълчаливо на земята със скръстени ръце, докато пазарен служител — нещо като аукционер — разнасяше стоките и ги показваше на вероятните им купувачи. Той съобщаваше последната предложена цена и купувачът или клатеше глава, или предлагаше по-висока. Нямаше особено разнообразие от стоки: няколко топа тънко платно и бродирани дреболии, но най-вече килими. Когато Стивън сподели видяното със спътника си, джентълменът отвърна:

— Религията им е много строга, Стивън. Почти всичко им е забранено освен килимите.

По време на тъжната си разходка из пазара Стивън гледаше тези мъже, чиито усти бяха постоянно затворени от страх да не изрекат някоя забранена дума, чиито погледи постоянно отбягваха забранени гледки, чиито ръце постоянно се въздържаха от някое забранено действие. Стори му се, че единственото, което правят, е да водят полуживот. Те спокойно можеха да минат за видения от сън или призраци. В тихия град сред тихия пейзаж само горещият вятър като че ли живееше пълнокръвно. Стивън си каза, че не би се изненадал, ако един ден вятърът издуха града заедно с всичките му обитатели.

Двамата с джентълмена седнаха в един ъгъл на пазара под окъсан кафяв навес.

— Защо сме тук, сър? — попита Стивън.

— За да поговорим на спокойствие, Стивън. Случи се нещо много сериозно. Съжалявам, че трябва да ти го кажа, но всичките ни прекрасни планове бяха най-грубо осуетени и това отново е дело на магьосниците! По-безчестна двойка мъже не е имало на света! Мисля, че единственото им удоволствие е да демонстрират презрението си към нас! Но един ден, вярвам…

Джентълменът беше далеч по-усърден в обидите си към магьосниците, отколкото в изясняването на мисълта си, затова мина известно време, докато Стивън разбере какво точно се е случило. Изглежда, че Джонатан Стрейндж бе посетил краля на Англия, по каква причина — джентълменът не обясни, и очевидно последният беше отишъл в Уиндзор с първоначалното намерение да провери какво прави магьосникът и след това да види краля на Англия.

— … Сам не знам защо, но по някаква причина досега не бях посещавал Негово величество. Открих, че той е много приятен възрастен човек! Толкова почтителен към мен! Разговаряхме надълго и нашироко! Той много страдаше от жестокото отношение на поданиците си. Англичаните изпитват голямо удоволствие от това да унижават великите и благородните. Много велики личности в историята са страдали от злобните им гонения — хора като Чарлс I, Юлий Цезар и най-вече ние с вас!

— Моля да ме извините, сър. Но споменахте за планове. Какви планове имате предвид?

— О, плановете да ви направим крал на Англия, разбира се! Нима сте забравили?

— Не, нищо подобно. Но…

— Е, не знам какво е мнението ви, драги ми Стивън… — започна джентълменът и без да дочака да научи, продължи: — Но признавам, че ставам безпокоен в нетърпението си великата ви съдба да се изпълни от само себе си. Много ми се иска да предваря закъсняващата фортуна и да ви направя крал. Кой знае? Може би ми е отредено да бъда благородният инструмент, който ще ви издигне до високото положение, което ви се полага по право! Нищо не ми изглежда по-вероятно! Е, докато кралят и аз разговаряхме, изведнъж ми хрумна, че първата стъпка от плана ми да ви направя крал е да се отърва от него. Забележете, че не желаех зло на стареца. Тъкмо обратното! Обгърнах душата му с нежност и го направих по-щастлив, отколкото се беше чувствал от дълги години насам. Но това не задоволяваше магьосника! Тъкмо бях започнал да изплитам магията си, когато той заработи срещу мен. Приложи древна феина магия с голяма сила. Не съм бил по-изненадан през живота си! Кой би могъл да предположи, че той ще знае такова нещо?

Джентълменът прекъсна за кратко тирадата си, точно колкото Стивън да успее да вметне:

— Много съм ви признателен за загрижеността, сър, но трябва да отбележа, че настоящият крал има тринадесет синове и дъщери, най-големият от които вече управлява страната. Дори ако кралят умре, короната ще премине към един от тях.

— Да, да! Но всички деца на краля са дебели и глупави. Кой би искал да го управляват такива грозници? Когато хората на Англия разберат, че вместо това трябва да ги управлявате вие, Стивън — въплъщение на самата изисканост и чар, чийто благороден лик би стоял така добре върху монета, — е, те ще бъдат наистина много глупави, ако тутакси не се възрадват и не се втурнат да ви подкрепят!

Стивън си помисли, че джентълменът познава характера на англичаните далеч по-зле, отколкото предполага.

В този миг разговорът им бе прекъснат от варварски звук — някой надуваше голям рог. Няколко души се втурнаха да затворят големите градски порти. Като предположи, че над града е надвиснала опасност, Стивън тревожно се огледа.

— Сър, какво става?

— О, тези хора имат обичай да затварят портите всяка нощ, за да не влязат зли неверници — обясни отегчен джентълменът. — Така те наричат всички други освен себе си. Но кажете, какво мислите, Стивън? Какво трябва да направим?

— Да направим ли, сър? Какво имате предвид?

— Магьосниците, Стивън! Магьосниците! Сега ми е ясно, че щом чудното ви предопределение започне да се сбъдва, те непременно ще се намесят. Макар че какво ги интересува кой е крал на Англия — не мога да разбера. Предполагам, че понеже самите те са грозни и глупави, предпочитат да имат крал, който е като тях. Не, те са наши врагове и следователно наш дълг е да намерим начин да ги разгромим. Отрова? Ножове? Пистолети?…

Аукционерът се приближи и протегна към тях поредния килим.

— Двадесет сребърни монети — обяви той бавно и дълбокомислено, сякаш произнасяше пророчество за съдбата на целия свят.

Джентълменът с коса като глухарче погледна замислен килима. — Възможно е, разбира се — каза той, — да се затвори човек в шарката на килим за хиляда години. Това е особено зла участ и аз я пазя за хора, които дълбоко са ме наранили — като тези магьосници! Безкрайното повторение на цветове и шарки — да не говорим за досадния прах и унизителните петна — неизменно докарва затворника до пълна лудост! Той излиза от килима твърдо решен да отмъсти на целия свят и тогава магьосниците и героите на епохата са принудени да обединят усилия, за да го убият или, както по-често става, да го затворят повторно за още хиляда години на някое още по-ужасно място. И така с всяко хилядолетие той става все по-луд и все по-зъл. Да, килими! Може би…

— Благодаря — побърза да каже Стивън на аукционера, — но нямаме желание да купим килима. Моля, сър, продължете нататък.

— Прав сте, Стивън — отбеляза джентълменът. — Каквито и недостатъци да имат, тези магьосници се оказаха много ловки в отклоняването на магии. Трябва да намерим друг начин да сломим духа им, така че те да нямат воля да ни се противопоставят! Да ги накараме да съжаляват, че изобщо са се захванали с магия!

35
ДЖЕНТЪЛМЕНЪТ ОТ НОТИНГАМШИР

Ноември 1814 година

ПРЕЗ ТРИГОДИШНОТО ОТСЪСТВИЕ на Стрейндж Дролайт и Ласелс се радваха на известно засилване на влиянието си върху мистър Норел. Всеки, който искаше да разговаря с мистър Норел или да го помоли за помощ, трябваше първо да се обърне към тях. Те съветваха мистър Норел как да се справя с министрите и министрите как да се справят с мистър Норел. В качеството си на приятели и съветници на най-известния магьосник на Англия Дролайт и Ласелс завързваха познанства с най-заможните и най-модните хора в кралството.

След завръщането на Стрейндж те продължиха да се грижат за мистър Норел със същото усърдие, но сега мистър Норел се интересуваше най-вече от мнението на Стрейндж и искаше съвет първо от него. Естествено, това положение на нещата не им допадаше и особено Дролайт правеше всичко по силите си да подклажда всички онези дребни недоразумения и раздразнения, които всеки от магьосниците изпитваше в отношенията си с другия.

— Не мога да повярвам, че не знам поне едно нещо, което би могло да му навреди — каза той на Ласелс. — Носят се много странни истории за работите му в Испания. Няколко души ми разказаха как възкресил цяла армия мъртви войници, за да се бият с французите. Трупове със счупени крайници и очи, висящи от орбитите си, и всякакви ужасни неща, които можете да си представите! Какво според вас би казал Норел, ако чуе това?

Ласелс въздъхна.

— Съжалявам, че не мога да ви убедя в безполезността на всеки опит да изфабрикувате скандал между тях. Рано или късно те сами ще се скарат.

Няколко дни след посещението на Стрейндж при краля тълпа приятели и поддръжници на мистър Норел се събраха в библиотеката на „Хановер Скуеър“, за да видят новия портрет на двамата магьосници, нарисуван от мистър Лорънс[1]. Там бяха мистър Ласелс и мистър Дролайт, а също мистър и мисис Стрейндж и няколко кралски министри.

На портрета мистър Норел беше изобразен в простите си сиви дрехи и старомодната си перука. И дрехите, и перуката изглеждаха така, сякаш му бяха големи. Той като че ли се беше сгушил в тях и малките му сини очички гледаха света с любопитна смесица от страх и дързост, което напомни на сър Уолтър Поул за котката на лакея му. Повечето хора трябваше да положат известни усилия, за да намерят ласкави думи за портрета на мистър Норел, но всички с удоволствие разглеждаха другата половина от картината, на която бе изобразен Стрейндж. Той беше нарисуван седнал зад мистър Норел, полуоблегнат на малка маса в напълно непринудена поза, с характерната си иронична усмивка и очи, пълни със смях, тайни и магии — точно каквито се очаква да бъдат очите на един магьосник.

— О, това е прекрасно! — възхищаваше се една дама. — Вижте как на тъмния фон на огледалото зад фигурите изпъква главата на мистър Стрейндж.

— Хората винаги смятат, че магьосниците и огледалата вървят ръка за ръка — оплака се мистър Норел. — В тази част на библиотеката ми няма огледало.

— Художниците са чудни хора, сър, вечно прекрояват света според собствените си представи — отбеляза Стрейндж. — В това изобщо не приличат на магьосниците. И все пак художникът е нарисувал любопитна творба. Това огледало прилича повече на врата, толкова е тъмно. Почти усещам как става течение. Не ми харесва, че седя толкова близо до нея — боя се, че мога да настина.

Един от министрите, който никога не беше влизал в библиотеката на мистър Норел, направи възторжена забележка по повод хармоничното съчетание на пропорциите и стила на стаята, което подтикна други хора да се съгласят, че наистина е много красиво.

— Със сигурност е много приятно — каза Дролайт, — но не може да се сравни с библиотеката в абатството Хъртфю! Обстановката там е наистина очарователна. Никога през живота си не съм виждал нещо толкова красиво, толкова завършено. Има малки островърхи арки и свод с колони в готически стил, и изрязани в дървото листа — сухи и извити, сякаш попарени от безмилостна зимна буря, и всичко това направено от хубав английски дъб, ясен и бряст — най-съвършената дърворезба, която някога съм виждал. „Мистър Норел! — възкликнах, щом ги видях. — Вие притежавате дълбока чувствителност, за която не сме и подозирали. Вие сте романтик, сър.“

На мистър Норел очевидно не му харесваше, че библиотеката му в Хъртфю се обсъжда така надълго и нашироко, но въпреки това Дролайт продължи:

— Все едно се намирате в гора, красива малка гора, в края на годината, а подвързиите на книгите — бежови, кафяви и изсъхнали от времето, засилват впечатлението. Там наистина има толкова книги, колкото са листата в гората — мистър Дролайт направи пауза. — А вие ходили ли сте в Хъртфю, мистър Стрейндж?

Стрейндж отвърна, че още не е имал това удоволствие.

— О, трябва да отидете — Дролайт злобно се усмихна. — Непременно. Наистина е великолепно.

Норел погледна с тревога ученика си, но последният не отговори. Той беше обърнал гръб на групичката и втренчено се взираше в портрета си.

Когато останалите се отдалечиха и заговориха за друго, сър Уолтър промърмори:

— Не обръщайте внимание на лукавството му.

— М-м-м? — измънка Стрейндж. — О, не е това. Мисля за огледалото. Не ви ли се струва, че изглежда така, сякаш може да се влезе в него? Едва ли е много трудно. Може да се използва заклинание за просветление. Не, за разгадаване. А може би и двете. Пътят ще се отвори. Една крачка напред — и изчезваш — той се огледа и добави: — А има дни, в които ми се иска да изчезна.

— Къде? — учуди се сър Уолтър: нямаше място, което да му харесва повече от Лондон, с уличните фенери и магазините, кафенетата и клубовете, хилядите хубави жени и хилядите сплетни; и той не можеше да си представи, че с другите хора не е така.

— О, някъде, където хората като мен са отивали много, много отдавна. По пътища, невидими за останалите. Оттатък небето. Отвъд дъжда.

Стрейндж отново въздъхна и нетърпеливо затропа с десен крак по килима на мистър Норел, сякаш да покаже, че ако скоро не се реши да тръгне по забравените пътища, краката му сами ще го поведат натам.

Към два часа посетителите си тръгнаха и мистър Норел, който всячески се стараеше да избегне възможния разговор със Стрейндж, се качи горе и се затвори в малката си стаичка в дъното на втория етаж. Той седна на масата и се залови за работа. Съвсем скоро забрави и за Стрейндж, и за библиотеката в Хъртфю, и за всички неприятни усещания, породени от думите на Дролайт. Затова доста се изненада, когато след няколко минути на вратата се почука и в стаята влезе Стрейндж.

— Моля да ме извините, че ви безпокоя, сър — каза той, — но има нещо, за което искам да ви попитам.

— О! — нервно възкликна мистър Норел. — Разбира се, винаги се радвам да отговоря на всички въпроси, които имате към мен, но точно сега имам работа, която не мога да оставя. Говорих с лорд Ливърпул за плана ни да опазим крайбрежието на Великобритания от бури и той остана много доволен. Негова светлост каза, че всяка година морето унищожава имущество за стотици хиляди фунтове. Каза още, че според него опазването на имуществото е основната задача на магията в мирно време. Както винаги, Негова светлост пожела магията да се направи веднага, а това изисква много работа. Само за графство Корнуол ще отиде една седмица. Боя се, че ще трябва да отложим разговора си за друг път.

Стрейндж се усмихна.

— Щом магията е толкова неотложна, сър, тогава ще бъде по-добре да ви помогна, а докато работим, ще разговаряме. Откъде започвате?

— От Ярмут.

— И какво използвате? Беласис?

— Не, не Беласис. В „Езика на птиците“ на Ланчестър има възстановена магия на Стоукси за укротяване на бурни води. Не съм толкова глупав да смятам, че магията на Ланчестър напълно прилича на тази на Стоукси, но това е най-доброто, с което разполагаме. Направих някои поправки на Ланчестър и добавих заклинанията на Певънси за защита и бдение[2].

Мистър Норел побутна няколко листа хартия към Стрейндж. Последният ги прегледа и също се залови за работа.

След известно време Стрейндж каза:

— Наскоро в „Разкрития за тридесет и шест други свята“ на Ормскърк прочетох за царство, намиращо се зад огледалата, където, доколкото разбирам, има множество удобни пътища, по които се стига от едно място до друго.

При други обстоятелства тази тема не би се понравила на мистър Норел, но той изпита такова облекчение, когато откри, че Стрейндж няма намерение да се кара с него за библиотеката в Хъртфю, че стана словоохотлив:

— О, да, така е! Наистина има път, който съединява всички огледала на света. Това е било широко известно сред великите магьосници на Средновековието. Несъмнено те често са минавали по него. Боя се, че не мога да ви дам по-конкретни сведения. Всички автори, у които съм чел за това, го описват по различен начин. Ормскърк пише, че пътят минава през широко мрачно тресавище, докато според Хнкман той представлява огромна къща с множество тъмни коридори и големи стълбища[3]. Хикман казва, че вътре в къщата има каменни мостове, които минават над дълбоки бездни и канали с черна вода, течаща между каменните стени — неизвестно в каква посока и с каква цел — изведнъж настроението на мистър Норел рязко се повиши. Тихата работа рамо до рамо с мистър Стрейндж беше най-голямата наслада за него. — А как върви статията ви за следващия брой на „Джентълменс Мегъзин“? — попита той.

Стрейндж се замисли за момент.

— Още не съм я завършил.

— На каква тема е? Не, не ми казвайте! Нямам търпение да я прочета! Може ли утре да ми я донесете?

— О! Утре — непременно.

Същата вечер Арабела влезе в салона на дома си на „Сохо Скуеър“ и силно се изненада, когато видя килима осеян с малки листчета хартия, изписани със заклинания, бележки и записани изказвания на Норел. Стрейндж стоеше по средата на стаята, гледаше хартийките и си скубеше косите.

— Какво, за Бога, да напиша в статията си за „Джентълменс Мегъзин“? — попита той.

— Не знам, любов моя. Мистър Норел не ти ли предложи нещо?

Стрейндж се намръщи.

— Той си мисли, че статията е вече готова.

— Е, тогава какво ще кажеш за дърветата и магията? — предложи Арабела. — Нали онзи ден казваше, че това е много интересна и много пренебрегвана тема?

Стрейндж взе чист лист хартия и започна бързо да нахвърля бележки.

— „Дъбовете са дружески настроени и помагат срещу враговете на онзи, чиято кауза смятат за справедлива. Брезите са известни с това, че служат за врати към Феерия. Ясените ще престанат да скърбят едва когато Кралят Гарван се завърне у дома.“[4] Не, не! Това няма да свърши работа. Не мога да кажа подобно нещо. Норел ще получи припадък. Той смачка листа и го хвърли в огъня.

— О, тогава може би ще ме чуеш за малко — каза Арабела. — Днес бях на гости в дома на лейди Уестби и там се запознах с интересна млада дама, която като че ли е останала с впечатлението, че й преподаваш магия.

Стрейндж вдигна поглед за кратко.

— Не преподавам магия на никого — отсече той.

— Не, любов моя — търпеливо отвърна Арабела. — Знам, че не преподаваш. Точно затова ми се видя толкова странно.

— И как е името на това заблудено младо създание?

— Мис Грей.

— Не я познавам.

— Будна и изискана девойка, но не е хубава. Доколкото разбирам, тя е доста богата и безумно се увлича по магията. Всички го казват. Има ветрило, украсено с вашите лица — твоето и на мистър Норел — и е прочела всяка дума, която вие и лорд Портисхед сте публикували.

Няколко секунди Стрейндж се взираше замислен в Арабела и тя погрешно предположи, че той разсъждава върху казаното от нея. Но след това магьосникът с нежен укор каза:

— Любов моя, стъпила си върху листата ми.

Хвана съпругата си за ръка и леко я отмести встрани.

— Мис Грей каза, че ти е платила четиристотин гвинеи за привилегията да бъде твоя ученичка. Каза още, че в замяна си й изпратил писма с описания на магии и препоръки за книги, които трябва да прочете.

— Четиристотин гвинеи! Е, това наистина е странно. Бих могъл да забравя младата дама, но не мисля, че бих забравил четиристотинте гвинеи — вниманието на Стрейндж бе привлечено от лист хартия, той го вдигна и се зачете в написаното.

— Отначало ми хрумна, че тя може да е измислила тази история, за да ме накара да ревнувам и да предизвика свада между нас, но увлечението й не изглежда от такъв характер. Тя се възхищава не от личността ти, а от професията ти. Нищо не разбирам. Какви са тези писма? Кой може да ги е написал?

Стрейндж взе малка тетрадка (случайно това беше домакинската тетрадка на Арабела, която нямаше нищо общо с неговите занимания) и започна да си води бележки в нея.

— Джонатан!

— М-м-м?

— Какво да кажа на мис Грей, когато отново я видя?

— Попитай я за четиристотинте гвинеи. Кажи й, че още не съм ги получил.

— Джонатан! Въпросът е сериозен.

— О, напълно съм съгласен. Малко неща са по-сериозни от четиристотин гвинеи.

Арабела отново каза, че всичко това е много странно. Обясни на Стрейндж, че е силно загрижена за мис Грей и че би желала да поговори с нея, за да разгадае тази загадка. Но тя каза всичко това за собствено удовлетворение, защото отлично знаеше, че съпругът й вече не я слуша.

След няколко дни Стрейндж и сър Уолтър Поул играеха билярд в „Бедфорд“ в „Ковънт Гардън“. Играта беше стигнала до безизходно положение, тъй като сър Уолтър за пореден път обвиняваше Стрейндж, че използва магия, за да мести билярдните топки по масата.

Стрейндж заяви, че не прави нищо подобно.

— Видях как докоснахте носа си — оплака се сър Уолтър.

— Мили Боже! — възкликна Стрейндж. — Човек не може да кихне! Настинал съм.

Други двама приятели на Стрейндж и сър Уолтър, подполковник Колкхаун Грант и полковник Манингъм, които наблюдаваха играта, попитаха дали ако Стрейндж и сър Уолтър искат да се карат, непременно трябва да заемат билярдната маса. Колкхаун Грант и полковник Манингъм намекнаха, че има и други хора, които също искат да играят. Разрази се всеобщ скандал, който за съжаление накара двама провинциални господа да надзърнат в помещението и да попитат кога масата за билярд ще се освободи, тъй като те не знаеха, че в четвъртък вечер залата за билярд в „Бедфорд“ се счита за лична собственост на сър Уолтър Поул, Джонатан Стрейндж и техните приятели.

— Честно казано — отвърна Колкхаун Грант, — не знам. Но може би не след дълго.

Първият от двамата провинциални джентълмени бе здраво сложен внушителен мъж със сюртук от тежко кафяво сукно и ботуши, които биха изглеждали по-уместни на някое провинциално тържище, отколкото в модната обстановка на „Бедфорд“. Вторият джентълмен беше слаб дребен човечец с лице, което изразяваше непрестанно учудване.

— Но, сър — каза първият джентълмен, обръщайки се към Стрейндж с тон на непоклатима разсъдливост, — вие разговаряте, а не играете. Мистър Тантъни и аз сме от Нотингамшир. Поръчахме си вечеря, но ни казаха, че ще стане готова едва след час. Позволете ни да поиграем, докато разговаряте, и след това ние с радост ще ви освободим отново масата.

Начинът, по който каза това, беше много любезен, но силно подразни приятелите на Стрейндж. Всичко в него красноречиво показваше, че е фермер или търговец, и на господата не им стана никак приятно, че непознатият си позволява да им нарежда.

— Ако погледнете масата — отвърна Стрейндж, — ще видите, че току-що сме започнали. Да молите джентълмен да прекъсва играта си, преди да я е завършил — е, сър, подобно нещо никога не се е случвало в „Бедфорд“.

— А! Така ли? — весело възкликна джентълменът от Нотингамшир. — Тогава ви моля за извинение. Но може би няма да имате нищо против да ми кажете как мислите — дали играта ще бъде кратка или дълга?

— Вече ви казахме — намеси се Грант. — Не знаем — той хвърли поглед към Стрейндж, който ясно казваше: „Този тип е голям глупак.“

Тогава джентълменът от Нотингамшир заподозря, че групичката на Стрейндж се държи не просто неучтиво, а преднамерено грубо с него. Той се намръщи и посочи слабия дребен човечец с учудена физиономия, който стоеше отстрани.

— Това е първото посещение на мистър Тантъни в Лондон и той няма желание да идва повече в града. Аз много държах да го доведа в кафене „Бедфорд“, но не очаквах хората тук да са толкова нелюбезни.

— Е, щом не ви харесва тук — гневно отвърна Стрейндж, — тогава мога да ви предложа единствено да се върнете у дома в… Нотингшир, така ли се казваше?

Колкхаун Грант изгледа много хладно джентълмена от Нотингамшир и отбеляза, без да се обръща към никого конкретно:

— Не се учудвам, че земеделието ни е в такова плачевно състояние. Днешните фермери постоянно скитосват насам-натам. Човек може да ги срещне на всички места за развлечение в кралството. Те мислят само за удоволствия. Чудя се няма ли в Нотингамшир жито за засяване? Няма ли свине за гледане?

— Ние с мистър Тантъни не сме фермери, сър! — възкликна с възмущение джентълменът от Нотингамшир. — Ние сме пивовари. Тъмното пиво на Гаткомб и Тантъни е прочуто в цели три графства!

— Благодаря, но в Лондон си имаме достатъчно пиво и пивовари — отбеляза полковник Манингъм. — Не се тревожете за нас.

— Но ние не сме дошли да продаваме пиво! Дошли сме тук с много по-благородна цел! Мистър Тантъни и аз се увличаме по магията! Смятаме, че дълг на всеки английски патриот е да се интересува от тази тема. Лондон вече не е просто столица на Великобритания — той е средище на нашата магическа мисъл. От години най-голямото желание на мистър Тантъни е да учи магия, но това изкуство се намираше в такова окаяно състояние, че той се беше отчаял. Ние, приятелите му, го ободрявахме. Казвахме му, че точно когато нещата съвсем се влошат, започват да се оправят. И излязохме прави, защото скоро се появиха двама от най-великите магьосници, които Англия е виждала. Разбира се, имам предвид мистър Норел и мистър Стрейндж! Чудесата, които те извършиха, накараха англичаните отново да благославят родината си и окуражиха мистър Тантъни да се надява, че един ден може да стане като тях.

— Наистина ли? Е, вярвам, че ще остане разочарован — отбеляза Стрейндж.

— В такъв случай, сър, горчиво се заблуждавате! — победоносно заяви джентълменът от Нотингамшир. — Мистър Тантъни се обучава на магическо изкуство при самия мистър Стрейндж!

За беда точно в този момент Стрейндж се беше надвесил над масата, опрян на единия си крак, и се целеше в една билярдна топка. Той така се стъписа от чутото, че не уцели топката, заби кия си в масата и падна на земята.

— Мисля, че е станала някаква грешка — каза Колкхаун Грант.

— Не, сър. Няма грешка — отвърна джентълменът от Нотингамшир с влудяващо спокойствие.

Стрейндж стана от пода и попита:

— Как изглежда този ваш мистър Стрейндж?

— Уви — каза джентълменът от Нотингамшир, — не мога да ви дам точни сведения по този въпрос. Мистър Тантъни никога не е виждал мистър Стрейндж. Обучението му се провежда изцяло с писма. Но ние много се надяваме да срещнем мистър Стрейндж на улицата. Утре отиваме на „Сохо Скуеър“ специално за да видим къщата му.

— Писма! — възкликна Стрейндж.

— Бих казал, че обучението под формата на кореспонденция ми се струва много долнопробно — отбеляза сър Уолтър.

— Ни най-малко! — възкликна джентълменът от Нотингамшир. — Писмата на мистър Стрейндж са пълни с мъдри съвети и забележителни проникновени мисли по повод състоянието на английската магия. Ето, онзи ден мистър Тантъни писа на мистър Стрейндж, за да го попита за заклинание за спиране на дъжд — в нашата част на Нотингамшир вали много. Мистър Стрейндж му писа още на другия ден и му отговори, че макар наистина да има заклинания за местене на дъжда и слънцето като фигури по шахматна дъска, той би ги използвал единствено при крайна необходимост и съветва мистър Тантъни да последва примера му. Английската магия, писа мистър Стрейндж, е израснала на английска почва и в известен смисъл е била откърмена от английския дъжд. Мистър Стрейндж казва, че като си играем с английското време, ние си играем с Англия, а като си играем с Англия, рискуваме да разрушим самите основи на английската магия. Ние сметнахме това за поразителен пример за гения на мистър Стрейндж, нали така, мистър Тантъни? — и джентълменът от Нотингамшир разтърси приятеля си, от което той примигна няколко пъти.

— Казвали ли сте някога подобно нещо? — промърмори сър Уолтър.

— Струва ми се, че да — отвърна Стрейндж. — Мисля, че казах нещо подобно… кога беше? Миналия петък, струва ми се.

— И на кого го казахте?

— На Норел, разбира се.

— А имаше ли други хора с вас?

Стрейндж помълча малко.

— Дролайт — бавно произнесе той.

— А!

— Сър — обърна се Стрейндж към джентълмена от Нотингамшир, — моля да ме извините, че преди малко ви обидих. Но трябва да призная, че в тона, с който се обърнахте към мен, имаше нещо не съвсем… Накратко, аз съм раздразнителен, а вие ме засегнахте. Аз съм Джонатан Стрейндж и съжалявам, че трябва да ви го кажа, но до тази вечер не бях чувал нито за вас, нито за мистър Тантъни. Подозирам, че вие и мистър Тантъни сте станали жертви на безскрупулен човек. Вероятно мистър Тантъни ми плаща за обучението си, така ли е? Може ли да попитам къде изпраща парите? Ако е на „Литъл Райдър Стрийт“, това е доказателството, което ми е нужно.

За нещастие джентълменът от Нотингамшир и мистър Тантъни си представяха Стрейндж като висок набит мъж с дълга бяла брада, бавен и разсъдлив маниер на говорене и старовремски одежди. Тъй като човекът, който стоеше пред тях, беше строен, гладко избръснат, припрян и облечен като всеки друг богат и моден джентълмен в Лондон, отначало те се усъмниха, че това е мистър Стрейндж.

— Е, лесно можем да го докажем — каза Колкхаун Грант.

— Разбира се — добави сър Уолтър, — ще повикам сервитьора. Може би думата на един прислужник ще направи това, което думата на един джентълмен не успя. Джон! Ела насам! Трябваш ни!

— Не, не, не! — отсече Грант. — Нямах това предвид. Джон, можеш да си вървиш. Не ни трябваш. Има куп неща, които мистър Стрейндж може да направи, за да докаже несравнимите си магически способности по-убедително от всякакви уверения. В края на краищата, той е най-великият магьосник на нашето време.

— Мислех — намръщи се джентълменът от Нотингамшир, — че тази титла принадлежи на мистър Норел.

Колкхаун Грант се усмихна.

— Полковник Манингъм и аз имахме честта да се сражаваме рамо до рамо с Негово сиятелство херцог Уелингтън в Испания. Уверявам ви, че там не бяхме чували за мистър Норел. Мистър Стрейндж — този джентълмен тук — беше човекът, на когото се доверявахме. И ако сега той направи някоя поразителна магия, не мисля, че след това ще имате съмнения, и, уверявам ви, дълбоката ви почит към английската магия и английските магьосници няма да ви позволи да мълчите. Сигурен съм, че тутакси ще поискате да разкажете на мистър Стрейндж всичко, което знаете за тези лъжливи писма — Грант погледна въпросително джентълмена от Нотингамшир.

— Е — каза джентълменът, — трябва да призная, че вие сте чудни хора и аз не проумявам какво целите с тези свои приказки. Защото, казвам ви, много ще се учудя, ако тези писма се окажат лъжливи, след като от всеки ред, от всяка дума лъха истинска английска магия!

— Но — възрази Грант — ако, както предполагаме, измамникът е използвал думи на самия мистър Стрейндж, за да изплете лъжите си, това обяснява нещата, нали? А сега за да докаже, че е този, за когото се представя, мистър Стрейндж ще направи нещо, което нито един жив човек не е виждал!

— Така ли? — попита джентълменът от Нотингамшир. — Какво ще направи? Грант се усмихна широко и се обърна към Стрейндж с вид на човек, който също беше силно заинтригуван.

— Да, Стрейндж, кажете ни. Какво ще направите?

Но сър Уолтър отговори вместо него. Той кимна към огромното венецианско огледало, което заемаше по-голямата част от едната стена и в настоящия момент отразяваше само мрак, и обяви:

— Ще влезе в това огледало и повече няма да излезе.

[1] Този портрет, понастоящем изгубен, можеше да се види в библиотеката на мистър Норел от ноември 1814 до лятото на следващата година, когато беше свален. Оттогава никой повече не го е виждал.

Следващият откъс от книга с мемоари описва затрудненията, които мистър Лорънс (по-късно сър Томас Лорънс) среща по време на работата си върху портрета. Описанието е интересно с това, че хвърля светлина върху взаимоотношенията на Норел и Стрейндж в края на 1814 година. Изглежда, че въпреки множеството провокации Стрейндж все още се старае да проявява търпение към по-възрастния магьосник и насърчава другите да правят същото.

„Двамата магьосници позираха за картината в библиотеката на мистър Норел. Мистър Лорънс намери мистър Стрейндж за много приятен човек и работата по портрета му тръгна много добре. Мистър Норел, от друга страна, беше нервен от самото начало. Въртеше се на стола си и източваше врат, сякаш искаше да следи движенията на ръцете на мистър Лорънс — безполезно начинание, тъй като между двамата стоеше стативът. Мистър Лорънс предполагаше, че магьосникът се тревожи за картината, затова го увери, че всичко върви добре. Предложи му да я погледне, ако желае, но това по никакъв начин не успокои нервите на мистър Норел.

Веднъж мистър Норел се обърна към мистър Стрейндж, който седеше в стаята и пишеше писмо до някого от министрите.

— Мистър Стрейндж, става течение! Мисля, че прозорецът зад мистър Лорънс е отворен! Моля ви, мистър Стрейндж, идете да проверите дали прозорецът е отворен! Без да вдига глава, Стрейндж отговори:

— Не, прозорецът не е отворен. Имате грешка.

Няколко минути по-късно на мистър Норел се стори, че чува продавач на пирожки да вика на площада и помоли мистър Стрейндж да отиде до прозореца и да погледне, но последният отново отказа. Следващото, което мистър Норел чу, беше каляската на една херцогиня. Той опита всичко, за което можа да се сети, само и само да накара мистър Стрейндж да отиде до прозореца, но младият магьосник все отказваше да го направи. Това беше много странно и мистър Лорънс започна да подозира, че цялото безпокойство на мистър Норел няма нищо общо с въображаемите течения, продавачи на пирожки или херцогини, а е свързано с картината.

Затова когато домакинът излезе от стаята, мистър Лорънс попита мистър Стрейндж какво има. Отначало магьосникът упорито твърдеше, че няма нищо, но мистър Лорънс бе твърдо решен да разбере и настоя Стрейндж да му каже истината. Мистър Стрейндж въздъхна.

— О, добре! Втълпил си е, че зад статива си преписвате заклинания от книгите му.

Мистър Лорънс бе потресен. Той беше рисувал портрети на най-великите хора в страната и никога досега не го бяха подозирали в кражба. Не беше свикнал с подобно отношение.

— Хайде — успокои го мистър Стрейндж, — не се ядосвайте. Ако има човек в Англия, който заслужава да бъдем търпеливи с него, това е мистър Норел. Цялото бъдеще на английската магия лежи на плещите му и ви уверявам, че той усеща товара му. Това обяснява ексцентричното му поведение. Чудя се как ли ще се чувствате, мистър Лорънс, ако някоя сутрин се събудите със съзнанието, че сте единственият художник в Англия? Няма ли да се почувствате малко самотен? Няма ли да изпитвате върху себе си бдителните погледи на Микеланджело, Рафаело, Рембранд и всички останали и да ви се струва, че те ви предизвикват и ви питат дали можете да премерите сили с тях? Това няма ли да ви потиска и да ви прави сприхав?“

От „Спомени за сър Томас Лорънс от тридесетгодишната ни интимна връзка“ от мис Крофт. ↑

[2] Франсис Певънси, магьосник от XVI век. Автор на „Осемнадесет чудеса, които се намират в дома на Албион“. Знаем, че Певънси се е обучавал при Мартин Пейл. „Осемнадесет чудеса“ носи всички характерни белези на магията на Пейл, включително слабостта му към сложни диаграми и претенциозни магически приспособления. Дълги години Франсис Певънси заема малко, но почетно място в историята на английската магия в качеството си на последовател на Мартин Пейл и всички остават много изненадани, когато най-неочаквано той става предмет на разгорещени магически спорове в магическата теория от XVIII век.

Всичко започва през 1754 година с откриването на няколко писма в библиотеката на джентълмен от Стамфърд, Линкълншир. Всички те са написани на старинен маниер и носят подписа на Мартин Пейл. Учените магьосници не са на себе си от радост. Но след по-обстоен прочит се оказва, че писмата са любовни и от начало до край в тях не се споменава и дума за магия. Те съдържат най-страстните възможни описания: Пейл сравнява любимата си със сладък дъжд, който го облива, с огън, на който се грее, с тревога, която предпочита пред всяка утеха. Навсякъде се говори за гърди, бели като мляко, благоуханни бедра и дълги меки кестеняви коси, в които гнездят звездите, и други неща, не представляващи никакъв интерес за учените магьосници, очаквали да намерят в тях магически заклинания.

Пейл особено често изписва името на любимата си — а то е Франсис — и в едно от писмата съчинява закачливо стихотворение или скороговорка, в което обиграва фамилното й име: Певънси. Отначало учените магьосници от XVIII век са склонни да мислят, че любовницата на Пейл е сестра или жена на ученика му Франсис Певънси. През XVI век Франсис е често срещано име и за мъж, и за жена. После Чарлс Хедър-Грей публикува откъси от писмата, в които се споменава книгата „Осемнадесет чудеса, които се намират в дома на Албион“, и недвусмислено доказва, че любовницата на Пейл и авторът на книгата са едно и също лице.

Уилям Пантлър твърди, че писмата са подправени. Те са намерени в библиотеката на някои си мистър Уитълсий. Съпругата на мистър Уитълсий е автор на няколко пиеси, две от които се играят в театъра на „Друри Лейн“. Пантлър не се съмнява, че жена, дръзнала да пише пиеси, е способна на много други неща и според него точно мисис Уитълсий е подправила писмата, „…за да извиси пола си над естественото място, което Бог му е отредил“. Мистър Уитълсий извиква Уилям Пантлър на дуел и последният, който е чиста проба учен и не разбира нищичко от оръжия, се извинява и публикува официален отказ от обвиненията си към мисис Уитълсий. Мистър Норел с готовност използва магии на Певънси, защото е твърдо убеден, че Певънси е мъж. Що се отнася до писмата, тъй като не съдържат и дума за магия, те изобщо не го интересуват. Джонатан Стрейндж е на друго мнение. Според него има само един въпрос, отговорът на който би разрешил проблема: дали Мартин Пейл би преподавал магия на жена? Стрейндж смята, че отговорът е положителен. В края на краищата, самият Мартин Пейл твърди, че се е учил от жена — Катрин от Уинчестър. ↑

[3] Тадеус Хикман (1700–1738), автор на биография на Мартин Пейл. ↑

[4] Бръшлянът обеща да върже враговете на Англия.

Шипките и бодлите обещаха да ги бичуват.

Глогината каза, че ще даде отговор на всеки въпрос.

Брезата каза, че ще отвори врати към други земи.

Тисът ни донесе оръжия.

Гарванът наказа враговете ни.

Дъбът пазеше далечните хълмове.

Дъждът отми всяка скръб.

Смята се, че тази традиционна английска поговорка изрежда различните договори, които Джон Ъскглас, Кралят Гарван, сключва с горите за благото на Англия. ↑

36
ВСИЧКИ ОГЛЕДАЛА НА СВЕТА

Ноември 1814 година

СЕЛО ХАМПСТЕД СЕ НАМИРА на пет мили северно от Лондон. По времето на нашите дядовци то се е състояло чисто и просто от къщи и ферми, но място с такава пасторална атмосфера близо до Лондон привличало голям брой любители на чистия въздух и зеленината. За тяхно развлечение били построени хиподрум и площадка за боулинг, сладкарници и градини за чай, където да се подкрепят и освежат. Богатите хора започнали да купуват летни къщи там и Хампстед скоро се превърнал в това, което е днес: едно от най-предпочитаните места за почивка на модното лондонско общество. За съвсем кратко време Хампстед се разраснал от селце до селище с внушителни мащаби, почти колкото малък град.

Два часа след като сър Уолтър, подполковник Грант, полковник Манингъм и Джонатан Стрейндж се скараха с джентълмена от Нотингамшир, по лондонския път мина карета, влезе в Хампстед и зави по тъмна алея, обрасла с бъз, люляк и глог. Каретата се приближи към къща в края на алеята, спря и от нея слезе мистър Дролайт.

Къщата беше някогашна ферма, но през последните години бе претърпяла множество подобрения. Малките селски прозорчета, предназначени по-скоро да пазят от студа, отколкото да пускат светлината, бяха разширени до нормални размери, простата селска врата беше заменена от портик с колони, някогашният фермерски двор бе изцяло преобразен и на мястото му сега имаше градина с цветя и храсти.

Мистър Дролайт почука на вратата. Отвори му прислужница и незабавно го въведе в гостната, която вероятно бе служила някога за общо помещение, но всички следи от първоначалното й предназначение бяха изчезнали под скъпите френски тапети, персийски килими и английски мебели най-нова мода и изработка.

Не бяха изминали и две минути от пристигането на Дролайт, когато в стаята влезе дама. Тя беше висока, добре сложена и красива. Роклята й бе от пурпурно кадифе, а на бялата й шия блестеше изящна огърлица от черни кехлибарени мъниста.

През отворената врата насреща се виждаше салон за хранене, също толкова богато обзаведен, колкото и гостната. Останките от вечеря на масата показваха, че дамата е вечеряла сама. По всичко личеше, че е сложила червената рокля и черната огърлица за собствено удоволствие.

— Ах, мадам! — възкликна Дролайт и скочи на крака. — Надявам се, че сте добре!

Тя пренебрежително махна с ръка.

— Предполагам, че съм добре. Доколкото мога да бъда добре при липсата на общество и разнообразни занимания.

— Как! — извика Дролайт с учуден тон. — Нима сте съвсем сама тук?

— Имам една компаньонка — стара леля. Тя ме подтиква към религията.

— О, мадам! — възкликна Дролайт. — Не хабете енергията си за молитви и проповеди. В тях няма да намерите утеха. Съсредоточете мислите си върху отмъщението.

— Ще го направя. Правя го — просто отвърна тя и седна на дивана срещу прозореца. — А как са мистър Стрейндж и мистър Норел?

— О, заети са, мадам! Много, много заети! Иска ми се — за тяхно, а и за ваше добро — да не бяха толкова заети. Вчера мистър Стрейндж специално ме попита за вас. Искаше да узнае дали самочувствието ви е добро. „О, търпимо — отвърнах му аз, — само търпимо.“ Мистър Стрейндж е потресен, мадам, искрено потресен от безсърдечното отношение на роднините ви.

— Наистина ли? Бих искала възмущението му да намери по-практичен израз — хладно отбеляза тя. — Платих му повече от сто гвинеи, а той не направи нищо. Уморих се да уреждам делата си чрез посредник, мистър Дролайт. Предайте поздравите ми на мистър Стрейндж. Кажете му, че съм готова да се срещнем когато пожелае, по всяко време на деня и нощта. Всеки час е удобен за мен. Аз нямам ангажименти.

— Ах, мадам! Как бих искал да направя това, за което ме молите! Как самият мистър Стрейндж го иска! Но се боя, че това е невъзможно.

— Така казвате вие, но досега не съм чула нито една основателна причина — поне такава, която да ме задоволява. Предполагам, че мистър Стрейндж се безпокои за това какво ще си кажат хората, ако ни видят заедно. Но срещата ни може да бъде съвсем тайна. Никой няма да узнае.

— О, мадам! Създали сте си погрешна представа за характера на мистър Стрейндж! Нищо на света не би му доставило по-голямо удоволствие от възможността да покаже на всички дълбокото си презрение към вашите мъчители. Той е загрижен единствено и изцяло за вас. Мистър Стрейндж се бои…

Но от какво се бои мистър Стрейндж дамата така и не научи, защото в този момент Дролайт внезапно млъкна и се огледа с крайно объркано изражение на лицето.

— Какво, за Бога, беше това? — попита той.

Сякаш някъде се бе отворила врата. Или може би няколко врати. В къщата като че ли задуха бриз и довя полузабравени ухания от детството. Светлината се измести и това накара всички сенки в стаята да легнат под друг ъгъл. Преместването беше съвсем определено и въпреки това, както често става при магиите, и Дролайт, и дамата имаха силното чувство, че нищо във видимия свят вече не е сигурно. Сякаш ако някой от тях протегнеше ръка да докосне предмет в стаята, щеше да установи, че той вече не е на мястото си.

На стената над дивана, където седеше дамата, имаше продълговато огледало. В него се отразяваше втора голяма бяла луна, втори висок тъмен прозорец и втора полумрачна стая. Но Дролайт и дамата не се виждаха в тази стая. Вместо това там се появи някаква неопределеност, която се превърна в подобие на сянка, която на свой ред се превърна в приближаващ се тъмен силует. С приближаването на силуета ставаше ясно, че гостната в огледалото изобщо не е като истинската гостна и че само благодарение на причудливата игра на светлина и перспектива — такава, каквато се случва да видим в театъра — двете стаи изглеждат еднакви. Стаята в огледалото беше всъщност дълъг коридор. Косата и палтото на загадъчния силует се вееха от вятър, който не се усещаше в истинската стая, и макар че той вървеше право към стъклото, което разделяше двете помещения, очевидно му трябваше време, за да стигне до него. Но накрая той се приближи и настъпи момент, когато тъмната му фигура рязко се уголеми, а лицето му все така остана в сянка.

След малко Стрейндж ловко изскочи от огледалото, усмихна се с най-очарователната си усмивка и каза на Дролайт и дамата:

— Добър вечер.

Почака малко, за да даде възможност на някого от тях да отговори и когато никой не се възползва, продължи:

— Надявам се, мадам, че ще бъдете така любезна да ме извините за късното посещение. Да ви призная честно, пътят се оказа малко по-криволичещ, отколкото очаквах. Завих в погрешна посока и за малко да пристигна в… е, и аз не знам точно къде.

Стрейндж отново направи пауза, сякаш очакваше някой да го покани да седне. Тъй като никой не го направи, той се настани сам.

Дролайт и дамата с червената рокля го гледаха втренчено. Магьосникът им се усмихна.

— Запознах се с мистър Тантъни — съобщи той на Дролайт. — Много приятен джентълмен, макар и не особено словоохотлив. Приятелят му мистър Гаткомб обаче ми каза всичко, което исках да узная.

— Вие мистър Стрейндж ли сте? — попита дамата с червената рокля.

— Да, мадам.

— Какъв късмет! Мистър Дролайт тъкмо ми обясняваше защо вие и аз никога няма да се срещнем.

— Вярно е, мадам, че до тази вечер обстоятелствата не позволяваха да се срещнем. Мистър Дролайт, моля да ни представите.

Дролайт промърмори, че дамата в червената рокля е мисис Булуърт. Стрейндж стана, поклони се и отново седна.

— Вярвам, че мистър Дролайт ви е разказал за ужасното ми положение — започна мисис Булуърт.

Стрейндж направи леко движение с глава, което можеше да означава едно, можеше да означава друго, а можеше и съвсем нищо да не означава. Той каза:

— Разказът на странично лице никога не може да се сравнява с разказа на човека, лично обвързан със събитията. Може да има решаващи подробности, които мистър Дролайт по една или друга причина е пропуснал. Доставете ми това удоволствие, мадам. Нека чуя историята от вас.

— Цялата ли?

— Цялата.

— Добре. Както знаете, аз съм дъщеря на джентълмен от Нортхамптъншир. Имуществото на баща ми е значително. Къщата и приходите му са големи. Ние сме едни от първите жители в това графство. Но семейството ми винаги ме е карало да вярвам, че с хубостта и качествата си бих могла да заемам още по-високо положение в обществото. Преди две години се омъжих много изгодно, Мистър Булуърт е богат и ние се движехме в най-модните светски кръгове. Но въпреки всичко аз не бях щастлива. Миналото лято имах злочестината да срещна мъж, притежаващ всичко, което липсваше на мистър Булуърт: ум, красота, чувство за хумор. Няколко кратки седмици бяха достатъчни, за да ме убедят, че този мъж превъзхожда всички останали, които съм срещала досега — тя сви рамене. — Два дни преди Коледа напуснах дома на съпруга си. Надявах се — всъщност очаквах — да се разведа с мистър Булуърт и да се омъжа за новия си приятел. Но неговото намерение не беше такова. Към края на януари се скарахме и той ме изостави. Завърна се в дома си и при обичайните си занимания, но аз вече не можех да се върна към предишния си живот. Съпругът ми ме прогони. Приятелите ми престанаха да ме приемат. Аз бях принудена отново да разчитам на благоволението на баща си. Той каза, че ще се грижи за мен до края на живота ми, но в замяна на това аз трябва да живея в пълно уединение. Нямаше вече балове за мен, нямаше тържества, нямаше приятели. Нищо — за миг дамата се загледа в далечината, сякаш съзерцаваш? всичко, което е изгубила, но бързо се отърси от меланхолията си и заяви: — А сега на работа! — тя отиде до малко писалище, отвори едно чекмедже, извади лист хартия и го подаде на Стрейндж. — По ваше предложение направих списък на всички хора, които са ме предали — добави мисис Булуърт.

— А, значи съм ви казал да направите списък? — каза Стрейндж, като взе листа. — Колко делово от моя страна! Списъкът е доста дълъг.

— О! — възкликна мисис Булуърт. — Всяко име в него ще се счита за отделна поръчка и вие ще получите съответното заплащане за него. Позволих си да запиша срещу името на всеки човек наказанието, което според мен заслужава. Но с дълбоките си познания по магия вие можете да предложите друга, по-подходяща участ за враговете ми. С радост ще приема препоръките ви.

— „Сър Джеймс Саутуел. Подагра“ — прочете Стрейндж.

— Баща ми — обясни мисис Булуърт. — Той ме изтормози до смърт с речите си по повод лошия ми характер и ме пропъди завинаги от дома ми. До голяма степен той е причината за всичките ми нещастия. Бих искала да намеря повече твърдост в сърцето си, за да го осъдя на някоя по-тежка болест. Но не мога. Предполагам, че това имат предвид хората, когато говорят за слабостта на жените.

— Подаграта е много мъчителна — отбеляза Стрейндж. — Поне така съм чувал.

Мисис Булуърт махна нетърпеливо с ръка.

— „Мис Елизабет Чърч“ — продължи магьосникът. — „Разваляне на годеж“. Коя е мис Елизабет Чърч?

— Моя братовчедка — скучна девойка, отдадена на бродерията. Преди да се омъжа за мистър Булуърт, никой не й обръщаше внимание. А сега чувам, че ще се омъжва за свещеник и баща ми й е връчил банков чек, с който да плати сватбената й рокля и новите й мебели. Баща ми е обещал на Лизи и свещеника, че ще използва влиянието си, за да им осигури всички възможни облаги. Животът им ще бъде уреден. Те ще живеят в Йорк, където ще ходят на празненства, вечери и балове и ще се радват на всички онези удоволствия, които трябваше да бъдат мои. Мистър Стрейндж! — възкликна тя развълнувана. — Сигурно има заклинания, които да накарат свещеника да намрази Лизи толкова, че да не може да я гледа! Да потръпва, щом чуе гласа й!

— Не знам — отвърна Стрейндж. — Никога не съм мислил по този въпрос. Предполагам, че трябва да има — той се върна към списъка. — „Мистър Булуърт“…

— Съпругът ми — обясни дамата.

— „Да го нахапят кучета“.

— Той има няколко големи черни звяра и е привързан към тях повече, отколкото към всяко човешко същество.

— „Мисис Булуърт-старша“. Майката на съпруга ви, предполагам. „Да се удави в корито с пране. Да се задави до смърт със собственото си сладко от кайсии. Да падне в пещта за хляб и да се опече.“ Това са три видове смърт за една и съща жена. Простете ми, мисис Булуърт, но и най-великият магьосник, живял някога, не би могъл да убие един човек по три различни начина.

— Направете колкото можете — упорито отсече мисис Булуърт. — Старицата е толкова непоносимо горда с домакинството си. Отегчи ме до смърт с приказките си на тази тема.

— Разбирам. Е, всичко това е много шекспировско. Ето че стигнахме и до последното име: Хенри Ласелс. Познавам този джентълмен — Стрейндж погледна въпросително към Дролайт.

Мисис Булуърт каза:

— Това е човекът, под чието покровителство напуснах дома на съпруга си.

— А-ха! И каква участ желаете за него?

— Да банкрутира — тихо и злобно отвърна тя. — Да полудее. Да изгори в пожар. Да го покоси болест, от която да погрознее. Да го стъпче кон! Да го причака някой злодей и да нареже лицето му с нож! Да го преследват кошмарни видения и да пропъждат съня му нощ след нощ! — мисис Булуърт стана и закрачи из стаята. — Всяко зло и непочтено деяние, което е извършил, да бъде публикувано във вестника! Всички в Лондон да го отбягват! Да съблазни някоя селска девойка, която да полудее от любов по него. Години наред да го следва по петите навсякъде. Всички да му се присмиват заради нея и тя никога да не го оставя на мира. Някой почтен човек да допусне грешка, която да доведе до обвинението му в престъпление, така че той да изтърпи всички унижения на съдебния процес и затвора. Да го линчуват! Да го набият! Да го бичуват! И да го екзекутират!

— Мисис Булуърт — каза Стрейндж, — моля ви, успокойте се!

Мисис Булуърт престана да крачи из стаята. Престана да изрича злобни клетви по адрес на мистър Ласелс, но съвсем не се успокои. Тя дишаше учестено, цялата трепереше и чертите на лицето й ожесточено се кривяха.

Стрейндж изчака, докато се увери, че мисис Булуърт е дошла на себе си в достатъчна степен, за да разбере думите му, и заговори:

— Съжалявам, мисис Булуърт, но сте станали жертва на жестока измама. Този човек — той стрелна с поглед Дролайт — ви е заблудил. Мистър Норел и аз никога не сме изпълнявали поръчки на частни лица. Никога не сме наемали този човек в качеството на агент, който да ни намира работа. До тази вечер не бях чувал името ви.

Мисис Булуърт го изгледа втренчено и после се обърна към Дролайт.

— Вярно ли е?

Дролайт смутено заби поглед в килима и замърмори нещо, в което Стрейндж успя да долови само думите „мадам“ и „особено положение“. Мисис Булуърт протегна ръка и дръпна шнура на звънеца. Появи се прислужницата, която бе пуснала Дролайт да влезе.

— Хавърхил — каза мисис Булуърт, — махни мистър Дролайт от тук.

За разлика от повечето прислужници в модните домове, избирани главно заради хубавичките си лица, Хавърхил беше съобразителна наглед жена на средна възраст със силни ръце и безпощадна физиономия. В този случай обаче не й се наложи да прави почти нищо, тъй като мистър Дролайт се зарадва на възможността сам да се махне. Той взе бастуна си и се измъкна от стаята в мига, в който Хавърхил отвори вратата.

Мисис Булуърт се обърна към Стрейндж.

— Ще ми помогнете ли? Ще направите ли това, за което ви моля? Ако парите са недостатъчни…

— О, парите! — Стрейндж махна пренебрежително с ръка. — Съжалявам, но както току-що ви казах, не изпълнявам поръчки на частни лица.

Тя го погледна и каза с учуден тон:

— Нима е възможно плачевното ми положение изобщо да не ви трогва?

— Напротив, мисис Булуърт, морална система, която наказва жената и не хвърля поне част от вината върху мъжа, ми се струва крайно отвратителна. Но няма да отида по-далеч от това. Няма да нараня невинни хора.

— Невинни хора! — възкликна мисис Булуърт. — Невинни! Кой е невинен? Никой!

— Мисис Булуърт, нямам какво повече да кажа. Не мога да направя нищо за вас. Съжалявам.

Тя го погледна с горчивина.

— Хм. Е, поне бяхте така добър да не ми препоръчате покаяние и добри дела или занимания с бродерия, нли всичко друго, което глупаците предлагат като лек срещу скучен живот и разбито сърце. Все пак мисля, че най-добре и за двама ни ще бъде да сложим край на този разговор. Лека нощ, мистър Стрейндж.

Стрейндж се поклони. На излизане от стаята той погледна с копнеж огледалото над дивана, сякаш би предпочел да си тръгне от там, но Хавърхил държеше вратата отворена и елементарната учтивост го задължаваше да използва този изход.

Тъй като нямаше нито кон, нито файтон, Стрейндж извървя пеша петте мили от Хампстед до „Сохо Скуеър“. Когато застана пред външната врата, той установи, че макар да беше два сутринта, всички прозорци на къщата светеха. Преди още да е бръкнал в джоба си за ключ, вратата се отвори и пред него застана Колкхаун Грант.

— Небеса! Какво правите тук? — възкликна Стрейндж.

Грант не си направи труда да му отговори, а вместо това се обърна и извика:

— Той е тук, мадам! Жив и здрав.

Арабела дотича презглава от салона, следвана от сър Уолтър. После Джеръми Джоунс и неколцина слуги се показаха от кухненския коридор.

— Какво има? Случило ли се е нещо? — попита Стрейндж, след като учудено огледа всички.

— Глупчо! — разсмя се Грант и дружески го потупа по главата. — Разтревожихме се за вас! Къде се изгубихте, за Бога?

— Бях в Хампстед.

— В Хампстед! — възкликна сър Уолтър. — Е, много се радваме да ви видим! — той погледна Арабела и нервно добави: — Боя се, че разтревожихме мисис Стрейндж без причина.

— О! — Стрейндж се обърна към жена си. — Не си се уплашила, нали? Съвсем добре съм. Аз винаги съм добре.

— Ето, мадам! — весело възкликна подполковник Грант. — Нали ви казах! В Испания мистър Стрейндж често се излагаше на голяма опасност, но ние никога не се тревожехме за него. Той е твърде умен, за да изпадне в беда.

— Трябва ли да стоим в коридора? — попита Стрейндж. По пътя от Хампстед той бе размишлявал по магически въпроси и имаше намерение да продължи и у дома. Но завари къщата си пълна с хора, които говореха един през друг. Това развали настроението му.

Стрейндж поведе гостите си към салона, като помоли Джеръми да му донесе вино и нещо за ядене. Когато всички седнаха, той каза:

— Оказа се точно както мислех. Дролайт урежда за мен и Норел поръчки за всякакви видове черна магия, които могат да ви дойдат наум. Заварих го в компанията на много привлекателна млада дама, която искаше да направя чудовищни магии на близките й.

— Какъв ужас! — възкликна подполковник Грант.

— А какво каза Дролайт? — попита сър Уолтър. — Какво обяснение ви даде за действията си?

— Ха! — Стрейндж се засмя горчиво. — Нищо не каза. Просто побягна, което е жалко, защото имах сериозното намерение да го извикам на дуел.

— О! — неочаквано се намеси Арабела. — Сега пък и дуел!

Сър Уолтър и Грант я погледнаха с безпокойство, но Стрейндж бе твърде погълнат от разказа си, за да забележи ядосаното й изражение.

— Не очаквах да приеме, но ми се искаше да го посплаша малко. Бог ми е свидетел, той го заслужава.

— Но не казахте нищо за онова кралство, път или каквото е там, което се простира зад огледалото — поинтересува се подполковник Грант. — Отговори ли на очакванията ви?

Стрейндж поклати глава.

— Нямам думи да го опиша. Всичко, което Норел и аз сме постигнали, не може да се сравни с това! И имаме дързостта да се наричаме магьосници! Щеше ми се да мога да ви опиша цялата му внушителност! Мащабите и сложността му! Огромните каменни коридори, които отвеждат във всички посоки! Отначало се опитах да преценя дължината и да пресметна броя им, но скоро се отказах. Те като че ли нямаха край. Имаше канали с неподвижна вода в каменни корита. На слабата светлина водата изглеждаше черна. Забелязах стълбища, които се издигаха толкова нависоко, че краят им не се виждаше, и други, които водеха надолу към непрогледен мрак. После изведнъж минах под една арка и се озовах на каменен мост, който се простираше през тъмен пуст пейзаж. Мостът беше толкова огромен, че не виждах другия му край. Представете си мост, съединяващ Айлингтьн и Туикънхам! Или Йорк и Нюкасъл! И навсякъде по коридорите и моста виждах неговия лик.

— Чий лик? — попита сър Уолтър.

— На човека, когото Норел и аз сме охулили в почти всичко, което някога сме написали. Човекът, чието име Норел мрази да се споменава. Човекът, построил коридорите, каналите, моста, всичко! Джон Ъскглас, Кралят Гарван! Разбира се, цялата структура е доста занемарена. Не знам за какво е използвал Джон Ъскглас тези пътища, но изглежда, че от векове никой не се нуждае от тях. Статуите и зидарията се рушат. През дупките незнайно откъде се процеждат снопове светлина. Някои коридори са се срутили, други са наводнени. Ще ви кажа и още нещо любопитно. Навсякъде, откъдето минах, видях множество захвърлени обувки. Вероятно са принадлежали на други странници. Бяха старовремски и доста окъсани, от което стигам до заключението, че през последните години тези коридори се посещават рядко. През цялото време, докато вървях, по тях мина само един човек.

— Видели сте друг човек? — попита сър Уолтър.

— О, да! Или поне мисля, че беше човек. Видях една сянка да се движи по бял път, който минаваше през тъмно тресавище. Имайте предвид, че в този момент аз вървях по моста, а той беше по-висок от всеки друг мост, който съм виждал в този свят. Погледнах надолу и видях някого. Ако не бях тръгнал да търся Дролайт, непременно щях да намеря път, по който да сляза долу и да последвам този мъж или жена, защото, струва ми се, за един магьосник няма по-добър начин за прекарване на времето от разговор с подобен човек.

— Но дали този човек не е опасен? — попита Арабела.

— Опасен! — презрително отсече Стрейндж. — Не! Не мисля така. Лаская се от мисълта, че самият аз не съм безопасен. Надявам се да не съм пропуснал единствената си възможност. Дано утре, когато се върна, да успея да разбера къде е отишъл загадъчният силует.

— Когато се върнете! — възкликна сър Уолтър. — Но сигурен ли сте…

— О! — прекъсна го Арабела. — Сега виждам как ще живеем занапред! Ще кръстосваш тези пътища във всяка минута, в която мистър Норел няма да има нужда от теб, а аз ще стоя тук в най-мъчително очакване и ще се питам дали някога ще те видя отново!

Стрейндж я погледна изненадан. — Арабела! Какво има?

— Какво има ли? Излагаш се на ужасна опасност и очакваш аз да не отроня и дума срещу това!

Стрейндж направи жест, изразяващ смесица от молба и безпомощност, сякаш искаше от сър Уолтър и Грант да отбележат колко нелепо звучи това. Той каза:

— Но когато ти съобщих, че заминавам за Испания, ти беше напълно спокойна, макар че по онова време там бушуваше кървава война. От друга страна, това тук е съвсем…

— Напълно спокойна? Уверявам те, че изобщо не се чувствах така! Бях ужасно уплашена за теб, подобно на всички съпруги, майки и сестри на мъжете, които отиваха в Испания. Но се съгласих, че трябва да изпълниш дълга си. И впрочем в Испания цялата британска армия беше с теб, докато там ти ще бъдеш съвсем сам. Казвам „там“, макар че никой от нас не знае какво е това „там“!

— Моля да ме извиниш, но аз съвсем точно знам какво е! Това са Кралските пътища. Честна дума, Арабела, мисля, че е малко късно да решаваш, че не одобряваш професията ми!

— О, това е несправедливо! Не съм казала и дума срещу професията ти. Мисля, че тя е една от най-благородните на света. И съм безкрайно горда с всичко, което ти и мистър Норел сте направили, и никога не съм възразявала срещу това да изучаваш всяка магия, която считаш за полезна, но до днес ти се задоволяваше да правиш открития само в книгите.

— Е, вече не е така. Да ограничаваш един магьосник с изучаване на книгите в библиотеката му — това е същото като да кажеш на изследовател, че одобряваш намерението му да потърси мястото, от което извира… някоя от онези африкански реки при условие, че не отива по-далеч от Тънбридж Уелс!

Арабела нададе възглас на безпомощност.

— Мислех, че искаш да бъдеш магьосник, а не изследовател!

— То е едно и също. Изследователят не може да си стои у дома и да разчита карти, начертани от други хора. Магьосникът не може да разшири арсенала си от магии с четене на книги, написани от други хора. За мен е съвсем очевидно, че рано или късно Норел и аз ще трябва да търсим магии извън книгите!

— Наистина ли? За теб е очевидно, така ли? Е, Джонатан, много се съмнявам това да е очевидно и за мистър Норел.

По време на тази размяна на реплики сър Уолтър и подполковник Грант се чувстваха също толкова неудобно, колкото би се чувствал всеки друг, станал неволен свидетел на малък семеен скандал. Ясното съзнание, че в настоящия момент нито Стрейндж, нито Арабела са добре разположени към тях, не облекчаваше положението им. Те вече чуха достатъчно резки думи от Арабела, когато й признаха, че са подтикнали Стрейндж да направи опасната магия. Сега самият Стрейндж им мяташе гневни погледи, сякаш питаше с какво право са дошли в дома му посред нощ и са разстроили иначе сговорчивата му съпруга. Веднага щом в разговора настъпи подобие на пауза, подполковник Грант промърмори нещо нечленоразделно по повод късния час и милото гостоприемство на домакините и им пожела лека нощ. Но тъй като никой не обърна ни най-малко внимание на думите му, той се видя принуден да остане на мястото си.

Сър Уолтър обаче беше по-решителен човек. Той осъзна, че е сгрешил, като е изпратил Стрейндж зад огледалото, и държеше да оправи нещата. Тъй като беше политик, сър Уолтър никога не се отказваше да изрази мнението си само защото другите не желаят да го чуят.

— Прочели ли сте всички книги по магия? — обърна се той към Стрейндж.

— Какво? Не, разбира се! Отлично знаете, че не съм! — отвърна магьосникът (като имаше предвид книгите в библиотеката на абатството Хъртфю).

— Знаете ли накъде водят всички тези коридори, които сте видели днес? — попита сър Уолтър.

— Не — отговори Стрейндж.

— Знаете ли коя е тъмната земя, през която минава мостът?

— Не, но…

— Тогава сигурно ще е по-добре да направите както предлага мисис Стрейндж и да изчетете всичко за тези пътища, преди да се върнете на тях — каза сър Уолтър.

— Но сведенията в книгите са неточни и противоречиви! Дори Норел го казва, а той е прочел всичко, което може да се прочете за тях, не се съмнявайте в това!

Арабела, Стрейндж и сър Уолтър продължиха да спорят още половин час, докато всички капнаха от умора и закопняха за сън. Само Стрейндж като че ли не се страхуваше от тези пейзажи с призрачни, смълчани хълмове, безкрайни пътища и обширни мрачни полета. Арабела беше истински уплашена от всичко чуто и дори сър Уолтър и подполковник Грант бяха разтревожени. Магията, която само допреди няколко часа им се струваше толкова позната, толкова английска, изведнъж стана нечовешка, неземна, чужда.

Колкото до Стрейндж, той окончателно се увери, че събеседниците му са най-недосетливите и досадни хора в страната. Те като че ли изобщо не проумяваха, че той е направил нещо изключително. Нямаше да бъде пресилено, смяташе магьосникът, да се каже, че това е най-голямото постижение в цялата му кариера. Никой английски магьосник от Мартин Пейл насам не беше стъпвал на Кралските пътища. Но вместо да го поздравят и похвалят за уменията му — както би постъпил всеки друг, — те само мърмореха по начин, присъщ повече на Норел.

На другата сутрин Стрейндж се събуди с твърдото решение да се върне на Кралските пътища. Той весело поздрави Арабела, заговори с нея на всевъзможни ежедневни теми и изобщо се опита да се държи така, сякаш снощната им разправия е била породена от нейната умора и прекомерно вълнение. Но преди да успее да се възползва от заблудата си (и да се втурне по пътищата през първото достатъчно голямо огледало), Арабела ясно му заяви, че мнението й е същото като миналата нощ.

В края на краищата, не е ли безполезно да се опитваме да проследим развоя на свадата между съпруг и съпруга? Подобни разговори непрекъснато скачат от едно на друго. Припомнят се спорове и недоразумения от минали години, напълно непонятни за всеки друг, освен за двамата души, засегнати пряко от тях. В такъв случай никоя от страните не е права или крива, а дори да е, какво от това?

Стремежът на всички съпрузи да живеят в хармония и разбирателство помежду си е много силен и Стрейндж и Арабела не се отличаваха от останалите в това отношение. Накрая след два дни непрестанни спорове за едно или друго те си дадоха обещание. Той и обеща да не тръгва по Кралските пътища, докато тя не му каже, че е готов. В замяна на това тя му обеща да му даде позволение веднага щом той успее да я убеди, че това е безопасно.

37
ПЕТТЕ ДРАКОНА

Ноември 1814 година

ПРЕДИ СЕДЕМ ГОДИНИ къщата на мистър Ласелс на „Брутън Стрийт“ се смяташе за една от най-хубавите в Лондон. Тя се отличаваше със съвършенство, постижимо само от много богат, много свободен човек, който посвещава голяма част от времето си на купуването на картини и скулптури и изразходва голяма част от умствената си енергия за подбиране на мебели и тапети. Вкусът му беше забележително изтънчен и той притежаваше таланта да съчетава цветовете по нови и неочаквани начини. Господарят на къщата имаше особена слабост към нюансите на синьото, сивото и онзи специфичен метален оттенък на бронзовото. Но той не беше сантиментално привързан към вещите си. Продаваше картини със същата честота, с която ги купуваше, и в дома му никога не цареше онзи хаос от натрупани платна, типичен за домовете на някои колекционери. Всяка от стаите в къщата на Ласелс беше украсена с умерен брой картини и предмети на изкуството, но този умерен брой включваше някои от най-красивите и забележителни творби в цял Лондон.

През последните седем години обаче съвършенството на тази къща помръкна. Цветовите съчетания бяха безупречни както винаги, но не се променяха. Мебелите бяха скъпи, но представляваха всичко най-ново в модата отпреди седем години. През това време колекцията на Ласелс не се попълни с нито една картина. За седем години в Лондон бяха пристигнали забележителни антични скулптури от Италия, Египет и Гърция, но те бяха изкупени от други джентълмени.

Нещо повече, всички признаци в къщата навеждаха на мисълта, че господарят й се е посветил на полезно занимание, накратко, че той работи. По всички маси и столове бяха пръснати доклади, ръкописи, писма и правителствени документи, а във всички стаи можеха да се видят броеве на „Приятелите на английската магия“.

Макар да демонстрираше презрение към всякакъв вид работа, през седемте години, откакто мистър Норел живееше в Лондон, Ласелс бе по-зает от всякога. След като по негово лично предложение назначиха лорд Портисхед за редактор на „Приятелите на английската магия“, начинът, по който Негова светлост изпълняваше редакторските си задължения, дразнеше Ласелс до степен на непоносимост. Лорд Портисхед се допитваше до мистър Норел по всички въпроси и прилежно следваше всички ненужни заръки на магьосника, в резултат на което списанието с всеки брой ставаше все по-скучно и по-неразбираемо. През есента на 1810 година Ласелс си издейства място на заместник-редактор. „Приятелите на английската магия“ имаше значителен брой абонати, така че работата не беше малко. Освен това Ласелс пишеше статик по съвременна магия за други вестници и списания, съветваше правителството по въпросите на магическата политика, почти ежедневно посещаваше мистър Норел, а в свободното си време изучаваше история и теория на магията.

На третия ден след посещението на Стрейндж при мисис Булуърт Ласелс седеше в библиотеката си и се трудеше усърдно над поредния брой на „Приятелите на английската магия“. Макар че минаваше обяд, той все още не беше намерил време да се избръсне и облече и стоеше по халат сред купчини книги, листа хартия, чинии с останки от закуската и чаши от кафе. Ласелс не можеше да намери едно писмо, което му трябваше, и отиде да го потърси. Когато влезе в гостната, той с изненада установи, че там седи някой.

— О! — възкликна Ласелс. — Това сте вие.

Измъченото създание, отпуснато в креслото до огъня, вдигна глава и каза:

— Изпратих прислужника да ви съобщи, че съм тук.

— А! — отвърна Ласелс и млъкна — очевидно не можеше да измисли какво да каже. Седна в креслото отсреща, подпря глава на ръката си и замислено погледна Дролайт.

Лицето на Дролайт беше бледо, очите му — хлътнали. Палтото му бе прашно, ботушите — лъснати надве-натри и дори ризата му не изглеждаше съвсем чиста.

— Намирам за крайно нелюбезно от ваша страна — заговори накрая Ласелс — да приемате пари, за да уреждате моето разорение, обезобразяване и докарване до лудост. И то от Мария Булуърт! Не проумявам защо ми е толкова ядосана! Вината за случилото се е толкова моя, колкото и нейна. Аз не съм я принуждавал да се омъжва за Булуърт. Просто й предоставих възможност да го напусне, когато вече не можеше да го понася. Вярно ли е, че е поискала от Стрейндж да ми докара проказа?

— О, възможно е — въздъхна Дролайт. — Наистина не знам. Нямаше никаква опасност да ви се случи каквото и да било. Седите си тук все така богат, здрав и доволен както винаги, а аз съм най-измъченият човек в Лондон. Не съм спал от три дни. Тази сутрин ръцете ми така трепереха, че едва успях да си вържа шалчето. Никой не знае колко мъчително е за мен да се появявам пред хората в този окаян вид. Не че някой ще ме погледне, така че какво значение има? Всички врати в Лондон са затворени за мен. Вашият дом е единственото място, където ме пуснаха да вляза — той помълча малко. — Може би не биваше да ви казвам това.

Ласелс сви рамене.

— Само едно не разбирам: как сте очаквали този толкова абсурден план да успее?

— Съвсем не беше абсурден! Напротив, бях много внимателен в подбора на… клиентите си. Мария Булуърт живее в пълно уединение. Гаткомб и Тантъни са пивовари! От Нотингамшир! Кой би могъл да предположи, че изобщо някога Стрейндж ще ги срещне?

— А мис Грей? Арабела Стрейндж се е запознала с нея в дома на лейди Уестби на „Бедфорд Скуеър“.

Дролайт въздъхна.

— Мис Грей беше осемнадесетгодишна и живееше с настойниците си в Уитби. Съгласно завещанието на баща си тя бе принудена да се съветва с тях за всичко до навършването на тридесет и шест години. Настойниците й мразеха Лондон и нямаха никакво желание да напускат Уитби. За жалост и двамата се простудиха и преди два месеца внезапно издъхнаха и своенравната девойка тутакси дойде да живее в столицата — Дролайт млъкна и облиза устни. — Норел много ли е ядосан?

— Никога не съм го виждал такъв — тихо отвърна Ласелс.

Дролайт се сви още повече в креслото си.

— Какво ще правят?

— Не знам. След като се разнесе слухът за малкото ви приключение, аз реших, че ще е най-добре известно време да не посещавам „Хановер Скуеър“. Чух от адмирал Съмърхейс, че Стрейндж възнамерявал да ви извика на дуел…

Дролайт ахна от ужас.

— …но Арабела не одобрява дуелирането, затова той бил принуден да се откаже.

— Мистър Норел няма право да ми се сърди! — неочаквано обяви Дролайт. — Той дължи всичко на мен! Можеше да прави колкото си иска магии, но ако не бях аз да го разведа и да го запозная с хората, никой нямаше да научи за него. Тогава му бях нужен, нужен съм му и сега!

— Мислите ли?

Тъмните очи на Дролайт се разшириха и той захапа единия си пръст с намерението да гризе нокътя си за утеха, но установи, че още е с ръкавици, и бързо го извади.

— Довечера ще намина пак. Тук ли ще бъдете?

— О, вероятно! Обещах на лейди Блесингтън да видя салона й, но се съмнявам, че ще отида. Много изоставаме с „Приятелите“. Норел постоянно ни тормози с противоречивите си напътствия.

— Толкова много работите! Бедният ми Ласелс! Това никак не ви подхожда! Какъв експлоататор е този старец!

Когато Дролайт си тръгна, Ласелс повика прислужника.

— Ще изляза след час, Емерсън. Кажи на Уолис да ми приготви дрехи… О, Емерсън! Мистър Дролайт изрази намерение да намине пак по-късно тази вечер. Когато дойде, не го пускай под никакъв предлог.

По същото време, когато се водеше този разговор, мистър Норел, мистър Стрейндж и Джон Чайлдърмас седяха в библиотеката на „Хановер Скуеър“ и обсъждаха измамата на Дролайт. Мистър Норел седеше мълчаливо и се взираше в огъня, докато Чайлдърмас разказваше на Стрейндж как е открил поредната жертва на Дролайт, възрастен джентълмен от Туикънхам на име Полгрейв, който платил на Дролайт двеста гвинеи, за да уреди мистър Стрейндж да удължи живота му с осемдесет години и да му върне младостта.

— Съмнявам се — продължи Чайлдърмас, — че изобщо някога ще узнаем колко души са платили на Дролайт с убеждението, че ви поръчват да направите черна магия. Мистър Тантъни и мис Грей са получили обещания за бъдещо издигане в йерархията на магьосниците, която по думите на Дролайт щяла съвсем скоро да се учреди и с която нямам претенциите да бъда съвсем наясно.

Стрейндж въздъхна.

— Не знам как ще успеем да убедим хората, че нямаме нищо общо с това. Трябва да направим нещо, но признавам, че нямам и най-малката представа какво.

Изведнъж мистър Норел се обади:

— През последните два дни мислих много сериозно по този въпрос — всъщност, бих казал, мислих единствено по него — и стигнах до извода, че трябва да възродим Петте дракона[1].

За кратко се възцари мълчание, след което Стрейндж попита:

— Моля да ме извините, сър, но Петте дракона ли казахте?

Мистър Норел кимна.

— За мен е повече от ясно, че този злодей трябва да бъде съден от Петте дракона. Той е виновен в лъжемагия и зла умисъл. За щастие, старият средновековен закон не е отменен.

— Съгласно стария средновековен закон — отвърна Чайлдърмас с насмешка — в съда на Петте дракона трябва да заседават дванадесет магьосници. В Англия няма дванадесет магьосници. Много добре знаете, че няма толкова. Има двама.

— Можем да намерим други — каза мистър Норел.

Стрейндж и Чайлдърмас го погледнаха стъписани.

Мистър Норел има доблестта да се смути от факта, че противоречеше на всички твърдения, към които се бе придържал в продължение на седем години, но въпреки това продължи:

— Разполагаме с лорд Портисхед и с онзи мургав нисък мъж от Йорк, който не подписа договора с мен. Това прави двама, а смея да предположа — той погледна към Чайлдърмас, — че ако се разровите, че намерите още.

Чайлдърмас отвори уста — вероятно за да каже, че всички магьосници, които вече е намерил на мистър Норел, сега не са магьосници, след като мистър Норел е отнел книгите им или ги е разорил, или ги е накарал да подпишат пагубни договори, или по всякакъв друг начин ги е унищожил.

— Простете, мистър Норел — намеси се Стрейндж, — но когато казах, че трябва да направим нещо, имах предвид да поместим обява във вестника или нещо подобно. Много се съмнявам лорд Ливърпул и министрите да ни позволят заради един човек да възродим свод от закони, отмрели преди двеста години. А дори ако бъдат така любезни да ни го позволят, мисля, че под дванадесет магьосници се разбира дванадесет души, които практикуват магия. И лорд Портисхед, и Джон Сегундус са магьосници теоретици. Освен това по всяка вероятност Дролайт скоро ще бъде съден за измама, фалшификация, кражба и Бог знае още какво. Не виждам какво преимущество има съдът на Петте дракона пред общите съдилища.

— Правораздаването в общите съдилища е напълно непредсказуемо! Съдията няма да разбира нищо от магия. Тежестта на престъпленията, извършени от този човек, ще остане неясна за него. Говоря за престъпленията срещу английската магия, за престъпленията срещу мен. Съдът на Петте дракона е прочут със суровите си наказания. Смятам, че ще бъде най-сигурно, ако го обесят.

— Да го обесят!

— О, да. Аз държа да видя този човек увиснал на бесилото! Мислех, че това имате предвид — мистър Норел бързо примигна с малките си очички.

— Мистър Норел — каза Стрейндж, — аз съм също толкова ядосан на този човек, колкото и вие. Той е безпринципен. Той е измамник. Той е носител на всичко, което презирам. Но не искам да ставам причина за ничия смърт. Аз съм бил на Пиренейския полуостров, сър. Видял съм достатъчно мъртви хора.

— Но само преди два дни вие искахте да го извикате на дуел!

Стрейндж стрелна мистър Норел с гневен поглед.

— Това е друго!

— Така или иначе — продължи мистър Норел, — Дролайт е също толкова виновен, колкото и вие!

— Аз? — извика Стрейндж смаян. — Защо? Какво съм направил?

— О, много добре знаете какво имам предвид! Откъде, за Бога, ви хрумна да тръгнете по Кралските пътища? Сам и без никаква подготовка! Едва ли сте смятали, че ще одобря подобно необмислено начинание! Вашите действия могат да навредят на магията не по-малко от действията на онзи човек. Всъщност може би дори повече! Хората никога не са имали добро мнение за Кристофър Дролайт. Никой не се учудва, че той се е проявил като злодей. Но всички ви познават като мой ученик! Вие сте вторият магьосник на страната! Хората ще си помислят, че одобрявам действията ви. Ще си кажат, че това е част от плана ми за възраждане на английската магия!

Стрейндж погледна втренчено учителя си.

— Бог ми е свидетел, мистър Норел, че не бих искал да се чувствате компрометиран от което и да било мое действие. Уверявам ви, че никога не съм имал подобни намерения. Но това може лесно да се поправи. Ако вие и аз се разделим, сър, тогава всеки от нас ще може да действа независимо. Светът ще съди за нас поотделно, без да свързва единия с другия.

Мистър Норел остана потресен. Той погледна Стрейндж, сведе очи и тихо промърмори, че не е имал предвид това. Надявал се мистър Стрейндж да разбира, че не е имал предвид това. Мистър Норел се изкашля.

— Разчитам мистър Стрейндж да прояви снизхождение към гнева ми. Разчитам мистър Стрейндж да е достатъчно загрижен за бъдещето на английската магия, за да пренебрегне моята раздразнителност. Той знае колко важно е да говорим и да действаме заедно за благото на английската магия. Твърде рано е да я излагаме на люлеенето на насрещни ветрове. Ако мистър Стрейндж и аз започнем да си противоречим по важни магически въпроси, не вярвам, че английската магия ще оцелее.

Мълчание.

Стрейндж стана от стола си и сковано се поклони на мистър Норел.

Следващите няколко минути бяха неловки. Мистър Норел като че ли искаше да каже нещо, но не можеше да намери подходяща тема.

По случайност новата книга на лорд Портисхед „Есе върху чудното възраждане на английската магия“ току-що бе пристигнала от печатницата и стоеше съвсем наблизо на малка масичка. Мистър Норел я взе.

— Каква прекрасна творба! И колко предан на каузата ни е лорд Портисхед! След такава криза човек не е склонен да се доверява на никого, но ми се струва, че винаги можем да имаме доверие на лорд Портисхед!

Той подаде книгата на Стрейндж. Стрейндж прелисти страниците замислен.

— Виждам, че е направил всичко както му казахме. Две глави с нападки срещу Краля Гарван и нито дума за феи. Доколкото си спомням, в първоначалния му ръкопис имаше дълго описание на магиите на Краля.

— Да, точно така — каза мистър Норел. — Преди да внесете поправките си, книгата беше безполезна. Дори по-лошо — опасна! Но дългите часове, които прекарахте в работа с Негова светлост, се оказаха плодотворни! Много съм доволен от резултата.

Когато Лукас влезе да поднесе чая, двамата магьосници отново беседваха както обикновено (макар че Стрейндж беше по-мълчалив от друг път). Неразбирателството помежду им изглеждаше изгладено.

На излизане Стрейндж попита дали може да вземе книгата на лорд Портисхед.

— Разбира се! — възкликна мистър Норел. — Задръжте я! Аз имам още няколко екземпляра.

Въпреки всички възражения на Стрейндж и Чайлдърмас мистър Норел не можеше лесно да се откаже от плана си за възраждането на съда на Петте дракона. Колкото повече мислеше, толкова повече му се струваше, че никога няма да намери покой, ако в Англия не заработи истински съд по магическо право. Струваше му се, че каквато и присъда да получи Дролайт от всеки друг съд, тя няма да го задоволи. Затова същия ден изпрати Чайлдърмас в дома на лорд Ливърпул с молба към Негова светлост да му отдели няколко минути. Лорд Ливърпул отговори, че ще приеме мистър Норел на другия ден.

В уречения час мистър Норел влезе при премиер-министъра и му изложи плана си. Когато свърши, лорд Ливърпул се намръщи.

— Но магическото право отдавна не се прилага в Англия — каза Негова светлост. — Нямаме адвокати, подготвени да практикуват в такъв съд. Кой ще поема делата? Кой ще съди?

— А! — възкликна мистър Норел и извади дебела връзка листа. — Радвам се, че Ваша светлост задава толкова уместни въпроси. Изготвил съм документ, който описва работата на съда на Петте дракона. За жалост, в познанията ни за това има много пропуски, но аз съм предложил начини, по които можем да възстановим изгубеното. Използвал съм за модел духовните съдилища на Дружеството на юристите цивилисти. Както Ваша светлост ще види, предстои ни много работа.

Лорд Ливърпул погледна листата хартия.

— Твърде много работа, мистър Норел — отсече той.

— О, но тя е необходима, уверявам ви! Крайно необходима! Как иначе ще уреждаме магически въпроси? Как ще се предпазваме срещу зли магьосници и техните слуги?

— Какви зли магьосници? Магьосниците сте само вие и мистър Стрейндж.

— Е, така е, но…

— В настоящия момент чувствате ли се зъл, мистър Норел? Има ли наложителна причина британското правителство да учредява отделен правораздавателен орган, който да контролира злите ви наклонности?

— Не, аз…

— Или може би мистър Стрейндж проявява силна склонност да убива, мами и краде?

— Не, но…

— В такъв случай ни остава само този мистър Дролайт, който, доколкото мога да съдя, дори не е магьосник.

— Но престъпленията му са от магически характер. Според английското законодателство той трябва да бъде изправен пред съда на Петте дракона — това е мястото за него. Ето наименованията на престъпленията му — мистър Норел сложи още един списък пред премиер-министъра. — Лъжемагия, зла умисъл и недобросъвестна педагогика. Никой общ съд не е компетентен да се произнесе по тях.

— Несъмнено. Но както вече отбелязах, няма кой да разглежда делата.

— Ако Ваша светлост погледне на страница четиридесет и втора от бележките ми, там предлагам да наемем съдии, адвокати и следователи от Дружеството на юристите цивилисти. На тях ще мога да обясня принципите на тавматургичното право — ще отнеме не повече от седмица. Освен това мога да им заема слугата си Джон Чайлдърмас за времето, докато трае процесът. Той е много образован човек и лесно ще им обясни къде грешат.

— Какво? Съдиите и адвокатите ще получават наставления за работата си от ищеца и неговия слуга! В никакъв случай! Правосъдието не допуска подобно нещо!

Мистър Норел примигна.

— Но как иначе мога да бъда сигурен, че няма да се появи друг магьосник, който да оспори авторитета ми и да ми се противопостави?

— Мистър Норел, в задълженията на съда — на никой съд — не влиза налагането на нечие мнение над останалите! Нито в магията, нито в която и да било друга област на живота. Ако другите магьосници мислят различно от вас, вие трябва да се борите с тях. Трябва да докажете превъзходството на твърденията си, тъй както аз правя в политиката. Трябва да спорите, да публикувате и да практикувате магията си и да се научите да живеете като мен — в обстановка на непрекъсната критика, опозиция и цензура. Това, сър, е английският начин на живот.

— Но…

— Съжалявам, мистър Норел. Няма да слушам повече. Това е краят на разговора ни. Правителството на Великобритания ви е много благодарно. Делата ви са от неоценима полза за страната. Всички знаят колко високо ви ценим, но това, което искате, е невъзможно.

Измамата на Дролайт скоро стана обществено достояние и точно както Стрейндж бе предсказал, хората хвърлиха част от вината върху двамата магьосници. В края на краищата, Дролайт беше близък приятел на единия от тях. Това стана любима тема на карикатуристите и във вестниците се появиха няколко унищожителни карикатури. Едно произведение на Джордж Крукшанк показваше как мистър Норел изнася реч пред група свои почитатели за благородството на английската магия, докато в задната стаичка Стрейндж диктува подобие на ценоразпис на прислужника си и той го записва с тебешир върху черна дъска: „Убийство на познат — двадесет гвинеи. Убийство на близък приятел — четиридесет гвинеи. Убийство на роднина — сто гвинеи. Убийство на съпруг/съпруга — четиристотин гвинеи“. На друга карикатура от Роуландсън бе изобразена модно облечена дама, която води по улицата пудел на каишка. Един познат я среща и възкликва: „Ах, мисис Фаулкс, какво сладко малко кученце!“ „Да — отговаря мисис Фаулкс, — това е мистър Фаулкс. Платих на мистър Стрейндж и мистър Норел петдесет гвинеи, за да направят съпруга ми покорен и ето резултата.“

Без съмнение карикатурите и злостните статии във вестниците нанесоха значителна вреда на английската магия. Сега на нея се гледаше по коренно различен начин — не като на средство за защита на страната, а като на инструмент на злобните и завистливите.

А какво стана с хората, които Дролайт беше измамил? Как се отнесоха те към всичко това? Разбира се, мистър Полгрейв — старият, болен и кисел човек, който се надяваше да живее вечно — се закани да съди Дролайт за измама и щеше да го стори, ако на следващия ден ненадейно не издъхна. Децата и наследниците му (които го мразеха) бяха по-скоро доволни да научат, че последните му дни са били изпълнени с тревога, нещастие и разочарование. Дролайт нямаше причини да се страхува от мис Грей и мисис Булуърт. Приятелите и роднините на мис Грей не й позволиха да се забърка във вулгарен съдебен спор, а желанието за мъст на мисис Булуърт бе толкова отблъскващо, че тя самата беше не по-малко виновна от Дролайт и не бе в състояние да му навреди. Оставаха само Гаткомб и Тантъни, пивоварите от Нотингамшир. Като практичен и делови човек мистър Гаткомб се интересуваше главно от това как да си върне парите и изпрати съдии-изпълнители в Лондон да ги приберат. За нещастие Дролайт не беше в състояние да удовлетвори желанието на мистър Гаткомб за нещо толкова прозаично, защото отдавна бе похарчил парите.

И ето че стигаме до пълния провал на Дролайт, защото едва избегнал бесилото, на облачното небе на съществуванието му разпери черни криле неговата Немезида. Той не беше богат, всъщност точно обратното. Живееше предимно на кредит и от заеми, които вземаше от приятели. Понякога припечелваше от хазартни игри, но най-често окуражаваше глупави млади господа да играят и когато губеха (както неизбежно ставаше), той ги хващаше подръка, омайваше ги с приказки и ги отвеждаше при този или онзи познат лихвар.

„Честно казано, не мога да ви препоръчам никой друг лихвар — казваше Дролайт със загрижен тон, — те вземат огромни лихви! Но мистър Бъзард не е такъв човек. Той е мил стар джентълмен. Мистър Бъзард не може да понесе мисълта, че някой се лишава от удоволствия, когато той е в състояние да му предостави необходимите средства, за да се забавлява. Наистина мисля, че за него заемането на дребни суми е по-скоро благотворителност, отколкото делово начинание!“ За малката си, но важна роля във въвличането на млади мъже в дългове, пороци и разорение Дролайт получаваше комисиона от лихварите — най-често четири процента от лихвата за първата година на мъже с неблагороден произход, шест процента за синовете на виконти или баронети и десет процента за синовете на графове и херцози.

Новината за позора на Дролайт се разнесе из целия град. Шивачи, шапкари и ръкавичари, на които той беше задлъжнял, се разтревожиха и започнаха да искат парите си. Дългове, които Дролайт убедено вярваше, че може да уреди след четири-пет години, изведнъж излязоха на дневен ред и станаха неотложни. На вратата му започнаха да чукат мъже с груби лица и с тояги в ръце. Няколко души го посъветваха незабавно да замине за чужбина, но той не можеше да повярва, че приятелите му са го изоставили. Дролайт очакваше мистър Норел да отстъпи, мислеше, че Ласелс, неговият близък приятел Ласелс, ще му помогне. Той изпрати до двамата почтителни писма с молба за незабавен заем от четиристотин гвинеи. Но мистър Норел не отговори, а Ласелс му писа само, че има принцип никога да не дава пари назаем. Във вторник сутринта Дролайт беше арестуван за дългове, а в петък вече бе затворник в „Кингс Бенч“.

Една вечер към края на ноември, близо седмица след описаните събития, Стрейндж и Арабела седяха в салона на „Сохо Скуеър“. Арабела пишеше писмо, а Стрейндж разсеяно ровеше в косата си и гледаше втренчено пред себе си. Изведнъж той стана и излезе от стаята.

Час по-късно се върна с дузина изписани листа хартия.

Арабела вдигна глава.

— Мислех, че вече си написал статията за „Приятелите на английската магия“ — каза тя.

— Това не е статията за „Дриятелите на английската магия“. Това е рецензия на книгата на Портисхед.

Арабела се намръщи.

— Не можеш да правиш рецензия на книга, в чието написване лично си участвал.

— Мисля, че мога. При определени обстоятелства.

— Наистина ли? И какви са тези обстоятелства?

— Ако съм на мнение, че това е ужасна книга, която има за цел да заблуди британската аудитория.

Арабела го погледна изненадано.

— Джонатан! — възкликна тя накрая.

— Книгата наистина е ужасна.

Той й подаде купчината листа и тя започна да ги чете. Часовникът над камината удари девет и Джеръми поднесе чай. След като приключи с четенето, Арабела въздъхна.

— Какво смяташ да правиш?

— Не знам. Вероятно да я публикувам.

— А какво ще стане с горкия лорд Портисхед? Ако е написал погрешни неща в книгата си, то несъмнено някой би трябвало да му го каже. Но ти знаеш много добре, че той ги е написал по твое настояване. Негова светлост ще се почувства използван.

— Да, точно така! Цялата тази работа е порочна от начало до край — безгрижно отбеляза Стрейндж, отпи от чая си и отхапа от препечената филийка. — Но не това е най-важното. Трябва ли да позволя уважението ми към Портисхед да попречи на желанието ми да кажа истината? Не мисля. А ти?

— Но защо точно ти трябва да я кажеш? — попита Арабела със загрижен вид. — Бедният човек, толкова ще го заболи, че нападките идват от теб!

Стрейндж се намръщи.

— Разбира се, че трябва да дойдат от мен. От кого другиго? Хайде. Обещавам ти, че при първия удобен случай ще му поднеса извиненията си.

Арабела нямаше друг избор, освен да се примири.

Междувременно Стрейндж се замисли къде да изпрати рецензията си. Изборът му падна върху мистър Джефри, издателя на „Единбург Ривю“. Трябва да се има предвид, че „Единбург Ривю“ беше радикално издание, подкрепящо политическата реформа, еманципацията на католици и евреи и ред други неща, които мистър Норел не одобряваше. Като последица от това през последните години мистър Джефри виждаше как в конкурентните издания излизат статии и очерци за възраждането на английската магия, докато той, бедният, не получаваше подобни материали. Естествено беше да се зарадва на рецензията на Стрейндж. Мистър Джефри ни най-малко не се смути от нейното поразително и революционно съдържание, тъй като точно този род неща му допадаха най-много. Той незабавно написа на Стрейндж писмо, в което го увери, че ще публикува рецензията при първа възможност, а два дни по-късно магьосникът получи като подарък от него шотландски пудинг.

[1] Петте дракона — съдилище, получило наименованието си не от жестокостта на съдиите в него, както повечето хора вярват, а от една зала в дома на Джон Ъскглас, Краля Гарван, в Нюкасъл, където първоначално заседавал съдът. Казват, че тази зала имала дванадесет стени и била украсена с чудна дърворезба, работа както на хора, така и на феи. Най-великолепна от всички била резбата, изобразяваща пет дракона. Престъпленията, разглеждани от съда на Петте дракона, били следните: „зла умисъл“ — магия с преднамерено зловредно предназначение; „лъжемагия“ — имитация на магия или обещание за правене на магия, която магьосникът или не може, или не възнамерява да направи; продажба на магически пръстени, шапки, обувки, наметки, колани, лопати, зърна, музикални инструменти и така нататък на хора, които не умеят да си служат с тези мощни предмети; представяне за магьосник или за посредник на магьосник; преподаване на магия на неподходящи хора, т. е. пияници, луди, деца, хора с вредни навици и наклонности; и много други магически престъпления, извършвани от обучени магьосници и други християни. Престъпленията срещу Джон Ъскглас също се разглеждали в съда на Петте дракона. Единствената категория магически престъпления, с които този съд не се занимавал, били престъпленията, извършвани от феи. Те се разглеждали в друг съд — съдът на Брътвоговорещите. През XII, XIII и XIV век в Англия процъфтявало общество на магьосници и феи, които усърдно се занимавали с магия. Известно е, че магията трудно се подчинява на закони, а, разбира се, далеч не всички магии били добронамерени. Джон Ъскглас посветил много време и усилия на създаването на свод от закони за магията и магьосниците. Когато магическата практика се разпространила в цяла Англия, кралете на Южна Англия с радост заимствали мъдростта на северния си съсед. Забележително е, че по времето, когато Англия била разделена на две държави със самостоятелни правни системи, законът за магията бил общ. Южноанглийският еквивалент на съда на Петте дракона се наричал Малките лондонски дракони и се намирал близо до Блакфрайърс. ↑

38
ИЗ „ЕДИНБУРГ РИВЮ“

Януари 1815 година

Ст. XIII. „Есе върху чудното възраждане на английската магия“. От ДЖОН УОТЪРБЪРИ, лорд ПОРТИСХЕД, с „Разказ за магията, използвана в последната война на Пиренейския полуостров“ от ДЖОНАТАН СТРЕЙНДЖ, редови магьосник при Негово сиятелство херцог УЕЛИНГТЪН. Лондон, 1814 г. Джон Мъри.

Като ценен помощник и довереник на мистър НОРЕЛ и приятел на мистър СТРЕЙНДЖ лорд ПОРТИСХЕД е напълно подходящ за задачата да напише история на последните магически събития, тъй като той е бил в центъра на голяма част от тях. Всяко от постиженията на мистър НОРЕЛ и мистър СТРЕЙНДЖ е широко дискутирано във вестниците и списанията, но читателите на лорд ПОРТИСХЕД ще получат по-добра представа за тях благодарение на пълното описание на събитията.

По-ентусиазираните почитатели на мистър НОРЕЛ ще се опитат да ни убедят, че той пристига в Лондон през пролетта на 1807 година като напълно завършен велик магьосник, най-яркото явление на своето време, но от разказа на ПОРТИСХЕД става ясно, че и той, и СТРЕЙНДЖ тръгват от едно съвсем колебливо начало и постепенно придобиват по-голяма увереност и опит. ПОРТИСХЕД не пропуска да спомене както успехите, така и провалите им. Глава пета съдържа трагикомичен разказ за продължителните им препирни с КРАЛСКАТА КОННА ГВАРДИЯ, започнали през 1810 година, когато на един от генералите хрумва оригиналната идея да замени конете на кавалерията с еднорози. Така той се надява да даде на войниците средство за пробождане на французите право в сърцата. За беда този великолепен план така и не бива приложен на практика, защото преди да набавят достатъчен брой еднорози, за да задоволят нуждите на кавалерията, мистър НОРЕЛ и мистър СТРЕЙНДЖ трябва първо да намерят поне един.

По-съмнително е качеството на втората част на книгата, където Негова светлост изоставя разказите и се заема да излага правила за разпознаване на почтената английска магия, с други думи, коя магия следва да наричаме бяла и коя — черна. Тук няма нищо ново. Ако читателят си направи труда да прегледа трудовете на съвременните изследователи на магията, той неизбежно ще забележи любопитно единомислие. Всички изреждат едни и същи събития от историята и използват еднакви аргументи в подкрепа на заключенията си.

Може би е време да се запитаме защо е така. Във всяка друга област на познанието кръгозорът ни се разширява посредством сблъсък на противоположни мнения и разумни спорове. В правото, теологията, историята и естествените науки има различни школи. Тогава защо в магията не чуваме нищо друго освен едни и същи изтъркани аргументи? Човек започва да се пита защо изобщо се излагат каквито и да било твърдения, след като всички са убедени в едни и същи истини. Тези скучни и монотонни доводи са особено очевидни в последните трудове по ИСТОРИЯ НА АНГЛИЙСКАТА МАГИЯ, които звучат все по-ексцентрично.

Преди осем години същият автор публикува „История на Краля Гарван за деца“, една от най-хубавите творби по рода си. Тя създава у читателя живо усещане за призрачността и чудото на магията на ДЖОН ЪСКГЛАС. Защо сега този автор твърди, че истинската английска магия започва от МАРТИН ПЕЙЛ през XVI век? В глава 6 на „Есе върху чудното възраждане на английската магия“ той заявява, че ПЕИЛ съзнателно се заема да изчисти английската магия от всичките й тъмни елементи. Авторът не привежда никакви доказателства за странното си твърдение — по причина, че такива доказателства не съществуват.

Според сегашното становище на ПОРТИСХЕД традицията, водеща началото си от ПЕЙЛ, е продължена и усъвършенствана от ХИКМАН, ЛАНЧЕСТЪР, ГУБЪРТ, БЕЛАСИС и сие (онези, които наричаме магьосници от СРЕБЪРНИЯ ВЕК), за да достигне славния си апогей в наши времена в лицето на мистър НОРЕЛ и мистър СТРЕЙНДЖ. Несъмнено това е възглед, който мистър СТРЕЙНДЖ и мистър НОРЕЛ с цената на големи усилия успяха да наложат. Но той е погрешен. МАРТИН ПЕЙЛ и магьосниците от СРЕБЪРНИЯ ВЕК нямат никакво намерение да полагат основите на английската магия. С всяко записано заклинание, с всяка своя дума те се опитват да възстановят славната магия на предшествениците си (онези, които наричаме магьосници от Златния век или АУРЕАТИ): ТОМАС ГОДБЛЕС, РАЛФ ДЕ СТОУКСИ, КАТРИН ОТ УИНЧЕСТЪР и най-вече ДЖОН ЪСКГЛАС. МАРТИН ПЕЙЛ е предан последовател на тези магьосници. Той цял живот съжалява, че се е родил двеста години по-късно.

Една от най-ярките характеристики на възраждането на английската магия е преосмислянето на ролята на ДЖОН ЪСКГЛАС. Днес като че ли името му се споменава единствено с цел да бъде охулено. Представете си мистър ДЕЙВИ, мистър ФАРАДЕЙ и други видни представители на научната мисъл да се чувстват длъжни в началото на всяка лекция да изразяват презрение и омраза към ИСАК НЮТОН. Или преди да обявят някое ново откритие в медицината, най-видните ни лекари да говорят за зловредното влияние на УИЛЯМ ХАРВИ.

Лорд ПОРТИСХЕД посвещава дълга глава от книгата си на доказателства в подкрепа на теорията, че ДЖОН ЪСКГЛАС не е — както всички смятат — основател на английската магия, защото и преди него на островите са живели магьосници. Аз не отричам това. Но категорично отричам твърдението, че преди ДЖОН ЪСКГЛАС в Англия е съществувала магическа традиция.

Да разгледаме тези първи магьосници, на които ПОРТИСХЕД отрежда такова голямо място. Кои са те? Единият е ЙОСИФ АРИМАТЕЙСКИ, магьосник, дошъл от Светите земи и посадил магическо дърво, което да предпазва Англия от зло, но доколкото ми е известно, той не се е задържал тук достатъчно дълго, за да научи някого от местните жители на това, което знае. Другият е МЕРЛИН, но тъй като по майка той е уелсец, а по баща адско изчадие, трудно би могъл да се причисли към традицията на почтената английска магия, чиито радетели са ПОРТИСХЕД, НОРЕЛ и СТРЕЙНДЖ. И кои са учениците и последователите на МЕРЛИН? Не можем да назовем нито един. Не, този път по изключение общоприетото мнение е правилно: магията по тези острови е отдавна отмряла, когато ДЖОН ЪСКГЛАС пристига от Феерия и създава своето кралство Северна Англия.

Изглежда, самият ПОРТИСХЕД има известни съмнения по този въпрос и за да подсили аргументите си пред читателите, той се заема да докаже, че ДЖОН ЪСКГЛАС е природно зъл. Но примерите, които подбира в подкрепа на заключението си, са спорни. Да разгледаме един от тях. Всеки е чувал за четирите магически гори, заобикаляли столицата на ДЖОН ЪСКГЛАС Нюкасъл. Те се казват Големият Том, Цитаделата на Асмодей, Малкият Египет и Благословията на Сейнт Серло. Тези гори се местят и в отделни случаи поглъщат хората, които се приближават към града с намерението да навредят на жителите му. Несъмнено идеята за гори, които ядат хора, ни се струва нечовешка и ужасна, но не се знае дали съвременниците на ДЖОН ЪСКГЛАС са гледали на това по същия начин. Тогава времената са били жестоки, а ДЖОН ЪСКГЛАС е средновековен крал и е действал както подобава на един средновековен крал, за да опази града и жителите му.

Често ни е трудно да съдим за морала на действията на ЪСКГЛАС, защото мотивите му са неясни. От всички магьосници АУРЕАТИ той е най-загадъчният. Никой не знае защо през 1138 година той прави така, че луната да изчезне от небето и да преброди всички езера и реки на Англия. Не знаем защо през 1202 година ЪСКГЛАС се скарва със зимата и я пропъжда от кралството си, в резултат на което през следващите четири години в Англия има само лято. Не знаем и защо в продължение на тридесет последователни нощи през май и юни 1345 година всички мъже, жени и деца в кралството сънуват, че са се събрали в една тъмночервена долина под бледозлатисто небе, за да строят висока черна кула. Всяка нощ те се трудят, а на сутринта се събуждат в леглата си смъртно уморени. Сънят престава да ги мъчи на тридесетата нощ, когато кулата и укрепленията й са завършени. От всички тези истории, особено от последната, оставаме с впечатлението, че се случват велики събития, но какви — не можем да кажем. Някои учени предполагат, че високата черна кула се намира в онази част на Ада, която ЪСКЛАС отнема от Луцифер и че там кралят построява укрепление, от което тръгва на война срещу враговете си в Ада. МАРТИН ПЕЙЛ обаче е на друго мнение. Той вярва, че съществува връзка между построяването на кулата и идването на Черната смърт в Англия три години по-късно. Кралството на ДЖОН ЪСКГЛАС в Северна Англия не дава толкова жертви, колкото южната му съседка, и според ПЕЙЛ причината за това е, че ЪСКГЛАС построява някакво защитно средство срещу болестта.

Но според „Есе върху възраждането на английската магия“ нямаме причина изобщо да размишляваме над тези неща. Според мистър НОРЕЛ и лорд ПОРТИСХЕД съвременният магьосник не бива да се рови в недоразбрани неща. Аз обаче казвам, че точно защото тези неща са недоразбрани, трябва да ги изучаваме.

Английската магия е странна къща, която ние, магьосниците, населяваме. Тя е построена върху основите, положени от ДЖОН ЪСКГЛАС, и да пренебрегваме тези основи е много опасно. Ние трябва да ги изучим, да узнаем от какво са направени, за да разберем дали ще ни издържат или не. В противен случай ще се появят пукнатини и в къщата ще нахлуят ветрове от Бог знае къде. Коридорите ще ни поведат към места, на които не искаме да отидем.

В заключение, макар да съдържа множество забележителни сведения, книгата на ПОРТИСХЕД е добър пример за непримиримото противоречие, заложено в сърцевината на съвременната английска магия: най-изтъкнатите ни магьосници постоянно заявяват за намерението си да премахнат всеки намек и следа от ДЖОН ЪСКГЛАС в английската магия, но нима това е възможно? Ние практикуваме магията на ДЖОН ЪСКГЛАС.

39
ДВАМАТА МАГЬОСНИЦИ

Февруари 1815 година

ОТ ВСИЧКИ ПРОТИВОРЕЧИВИ СТАТИИ, публикувани в „Единбург Ривю“, тази се оказа най-скандалната. В края на януари като че ли нямаше образован човек от единия край на страната до другия, който да не я беше чел и да не си беше съставил мнение за нея. Макар че статията беше анонимна, всички знаеха, че авторът е Стрейндж. О, разбира се, в началото някои хора се колебаеха и изтъкваха факта, че Стрейндж е разкритикуван наравно с Норел, може би дори повече. Но тези хора бяха окачествени от околните като много глупави. Нима Джонатан Стрейндж не беше известен като капризен и непредвидим човек, който напълно е в състояние да напише статия срещу себе си? И нима авторът не се представяше като магьосник? Кой друг би могъл да бъде? Кой друг би си позволил да се изказва така авторитетно?

Когато мистър Норел дойде в Лондон, възгледите му изглеждаха нови и доста ексцентрични. Но оттогава хората свикнаха с тях и изказването му, че магията, подобно на океаните, трябва да се управлява от англичани, им се стори съвсем в духа на времето. Предстоеше да се очертаят границите на съвременната магия. Всичко това не беше много разбираемо за съвременните дами и господа — тристагодишното царуване на Джон Ъскглас, странната и неудобна история на взаимоотношенията ни с феите трябваше да бъдат забравени. А сега Стрейндж преобръщаше всички възгледи на Норел с главата надолу. Изведнъж се оказваше, че всичко, което англичаните научават още в детството си за дивата английска магия, може би все пак е вярно и може би дори сега по отдавна забравени пътеки, оттатък небето, отвъд дъжда продължава да препуска Джон Ъскглас в обкръжението си от хора и феи.

Повечето хора решиха, че сътрудничеството между двамата магьосници е приключило. В Лондон се носеше слух, че Стрейндж е отишъл на „Хановер Скуеър“ и слугите са го отпратили. Имаше и друг слух, който противоречеше на първия и според който Стрейндж не е ходил на „Хановер Скуеър“, но мистър Норел седи ден и нощ в библиотеката да чака ученика си, като през пет минути изпраща слугите си да погледнат през прозореца, за да видят дали някой не идва.

Една неделна вечер в началото на февруари Стрейндж отиде да навести мистър Норел. В това поне нямаше съмнение, защото на път за „Сейнт Джордж“ двама джентълмени го видяха да стои на стъпалата пред къщата на „Хановер Скуеър“, видяха как вратата се отвори, видяха как Стрейндж каза нещо на слугата и незабавно бе поканен да влезе като човек, когото отдавна очакват. Двамата джентълмени продължиха пътя си към църквата, където незабавно разказаха на приятелите си от съседните скамейки какво са видели. Пет минути след тях в църквата влезе слаб млад мъж с благовидно изражение. Като се престори, че се моли, той прошепна, че току-що е говорил с човек от къщата в съседство с тази, в която живее мистър Норел, и човекът му казал, че от прозореца на първия етаж чул мистър Стрейндж да крещи и да се кара с учителя си. Две минути по-късно в църквата се разнесе мълвата, че двамата магьосници взаимно се заплашили с отлъчване от магическото братство. Службата започна и неколцина присъстващи отправиха погледи, пълни с копнеж, към прозорците: може би съжаляваха, че прозорците на църквите се правят на такава недостижима височина. Прозвуча химн под съпровод на органа и по-късно няколко души споделиха, че по време на музиката чули силни гръмотевици — сигурен признак за магически действия. Други хора обаче им казаха, че само им се е счуло.

Всичко това силно би учудило двамата магьосници, които в настоящия момент седяха мълчаливо в библиотеката на мистър Норел и предпазливо се наблюдаваха един друг. Стрейндж, който не беше виждал учителя си от няколко дни, остана потресен от вида му. Лицето на мистър Норел бе изпито, а тялото му сякаш се беше свило — той изглеждаше с десет години по-стар.

— Да седнем, сър — предложи Стрейндж, тръгна към един стол и мистър Норел трепна при рязкото му движение, сякаш очакваше, че Стрейндж ще го удари. В следващия миг обаче се окопити и седна.

Стрейндж не се чувстваше по-удобно. През последните няколко дни той многократно си задаваше въпроса дали е бил прав да публикува тази рецензия и всеки път си отговаряше утвърдително. Младият магьосник реши, че най-добре би било да заеме позиция на достойно морално превъзходство, смекчено с умерена доза съжаление. Но сега, когато отново седеше в библиотеката на мистър Норел, той откри, че не му е никак лесно да погледне наставника си в очите. Погледът му се спираше на странна поредица от предмети: малката порцеланова фигурка на Мартин Пейл, звънеца, нокътя на собствения му палец, лявата обувка на мистър Норел.

Мистър Норел, от друга страна, не сваляше очи от лицето на Стрейндж. След няколко секунди мълчание двамата заговориха едновременно:

— Вие бяхте така добър с мен… — започна Стрейндж.

— Сигурно мислите, че съм ядосан… — започна мистър Норел.

И двамата млъкнаха и Стрейндж направи знак на Норел да продължи.

— Сигурно мислите, че съм ядосан — повтори мистър Норел, — но не съм. Мислите, че не знам защо направихте това, но аз знам. Мислите, че сте вложили душа и сърце в тази статия и че сега всички в Англия ви разбират. Какво разбират? Нищо. Аз ви разбрах, преди още да сте написали и дума — той млъкна и по лицето му пролича, че се опитва да изрече нещо, скрито дълбоко в него. — Нещата, които написахте, бяха предназначени за мен. Единствено за мен.

Стрейндж отвори уста да възрази срещу това неочаквано твърдение. Но след като се замисли, осъзна, че може би е вярно, и замълча. Мистър Норел продължи:

— Наистина ли мислите, че и аз не съм изпитвал същото… същия копнеж, който изпитвате и вие? „Ние практикуваме магията на ДЖОН ЪСКГЛАС.“ Разбира се. Как иначе? Уверявам ви, навремето, когато бях млад, бях готов да направя всичко, да се подложа на всичко, за да го открия и да се хвърля в краката му. Опитах се да го призова — ха! Това беше постъпка на много млад и наивен човек — да се отнеса с крал като със слуга и да го повикам при себе си, за да говоря с него. Фактът, че не успях, е едно от най-щастливите обстоятелства в живота ми! След това се опитах да го открия с помощта на древните заклинания за избор. Дори не успях да задействам магията. Всички магии, които правех на младини, бяха посветени на едничката цел да го намеря. Десет години не съм мислил за нищо друго.

— Никога досега не сте ми казвали за това, сър.

Мистър Норел въздъхна.

— Исках да ви попреча да допуснете моята грешка — той безпомощно разпери ръце.

— Но както сам казвате, това е било отдавна, когато още сте били млад и неопитен. Сега сте съвсем друг магьосник, а и аз се лаская от мисълта, че не съм обикновен помощник. Може би бихме могли да опитаме заедно?

— Не можете да откриете толкова могъщ магьосник, ако самият той не пожелае да бъде намерен — отсече мистър Норел. — Безполезно е да се опитва. Мислите ли, че го е грижа какво става с Англия? Уверявам ви, че не. Той ни е изоставил преди много години.

— Изоставил? — Стрейндж се намръщи. — Това е много силна дума. Предполагам, че годините на разочарование неизбежно подтикват човек към подобни заключения. Но има толкова много свидетелства на хора, видели Джон Ъскглас дълго след като се предполага, че е напуснал Англия! Дъщерята на ръкавичаря от Нюкасъл[1], йоркширският фермер[2], баският моряк…[3]

Мистър Норел нададе възглас на недоволство.

— Слухове и суеверия! Дори историите да са верни — а аз съм далеч от тази мисъл, — не разбирам откъде разказвачите им са сигурни, че човекът, когото са видели, е Джон Ъскглас. Негови портрети не съществуват. В два от примерите, които посочихте — с детето на ръкавичаря и с баския моряк, — самите очевидци не са го идентифицирали като Ъскглас. Те са видели мъж в черни дрехи, а други хора по-късно са им казали, че това е Джон Ъскглас. Но от евентуалното му завръщане по едно или друго време и от свидетелствата на този или онзи очевидец няма никакви последици. Остава фактът, че когато оставя трона и напуска Англия, той отнася със себе си най-добрата част от английската магия. От този ден нататък тя започва да запада, което само по себе си е достатъчно, за да обявим краля за наш враг, нали? Предполагам, сте чели „Попарена феина гора“ на Уотършип?[4]

— Не, не съм я чел — отвърна Стрейндж и стрелна мистър Норел с поглед, с който недвусмислено искаше да каже, че не я е чел по обясними причини. — Но не мога да не съжаля, сър, че не сте ми казали всичко това по-рано.

— Може би съм грешил, като съм пазил толкова много свои мисли в тайна от вас — промърмори мистър Норел и сплете пръсти. — Сега знам, че не съм бил прав. Но още преди време разбрах, че в интересите на Великобритания е да се пази абсолютно мълчание по тези въпроси и че старите навици трудно се изкореняват. Но сега виждате каква задача стои пред нас, нали, мистър Стрейндж? Пред вас и пред мен? Магията не може да зависи от приумиците на един крал, който вече не се интересува какво става с Англия. Ние трябва да освободим английските магьосници от тяхната зависимост от него. Трябва да ги накараме да забравят Джон Ъскглас, тъй като той ни е забравил.

Стрейндж поклати глава и се намръщи.

— Не. Въпреки всичко, което казвате, все пак ми се струва, че Джон Ъскглас стои в ядрото на английската магия и е опасно да го пренебрегваме. Може би накрая ще излезе, че греша. Много е вероятно. Но на въпрос от такова решаващо значение за английската магия аз искам да отговоря сам. Не мислете, че съм неблагодарен, сър, но периодът на сътрудничеството ни приключи. Струва ми се, че ние с вас сме твърде различни…

— О! — възкликна мистър Норел. — Знам, че по характер… — той махна пренебрежително с ръка. — Но какво значение има? Ние сме магьосници. Това е моето начало и край и вашето начало и край. Това е единственото, което интересува и вас, и мен. Ако сега излезете от дома ми и тръгнете по свой път, с кого ще разговаряте така, както сега разговаряте с мен? С никого. Ще бъдете съвсем сам. Не правете това! — прошепна мистър Норел почти с молба.

Стрейндж гледаше озадачен учителя си. Той съвсем не очакваше подобна реакция. Вместо да изпадне в ярост от рецензията на ученика си, мистър Норел реагира единствено с изблик на откровеност и смирение. В този момент на Стрейндж му се стори разумно и дори желателно да се върне под крилото на наставника си. Единствено гордостта и съзнанието, че само допреди час-два е мислил другояче, го накараха да каже:

— Съжалявам, мистър Норел, но още след завръщането си от Пиренейския полуостров аз се чувствах неловко да се наричам ваш ученик. Струваше ми се, че играя роля. Да ви представям за одобрение всичко, което пиша, за да внасяте промени както сметнете за добре… Не мога повече да го правя. За мен това означава да казвам неща, в които не вярвам.

— Всичко, всичко ще стане публично достояние — въздъхна мистър Норел. Той се наведе напред и продължи още по-настоятелно: — Позволете ми да ви напътствам. Обещайте ми, че няма да публикувате нищо, няма да казвате нищо, няма да правите нищо, преди да вземете твърдо решение по тези въпроси. Повярвайте ми, десет, двадесет, дори петдесет години мълчание си струват удовлетворението от това накрая да сте убеден, че сте казали каквото е трябвало да кажете — ни повече, ни по-малко. Знам, че мълчанието и бездействието не са ви по вкуса. Но аз ви обещавам да компенсирам това с каквото мога. Нищо няма да изгубите. Ако досега сте имали основания да ме считате за неблагодарен, за в бъдеще няма да имате. Ще кажа на всички колко високо ви ценя. Няма повече да бъдем учител и ученик. Ще бъдем равни! Нима аз не съм научил от вас също толкова, колкото и вие от мен? Най-изгодните поръчки ще бъдат ваши! Книгите… — мистър Норел преглътна. — Книгите, които е трябвало да ви заема и които досега съм пазил за себе си, ще станат достъпни за вас! Ще отидем в Йоркшир заедно, вие и аз — още довечера, ако желаете! Ще ви дам ключа от библиотеката и ще прочетете всичко, което ви интересува. Аз… — мистър Норел прокара ръка по челото си, сякаш изненадан от собствените си думи. — Няма да настоявам за опровержение на статията. Нека остане както си е. Нека. А след време ние с вас заедно ще отговорим на всички въпроси, повдигнати в нея.

Последва дълго мълчание. Мистър Норел тревожно се взираше в лицето на другия магьосник. Предложението му да покаже на Стрейндж библиотеката в Хъртфю оказа въздействие. Няколко минути Стрейндж бе видимо разколебан в решението си да се раздели със своя учител, но накрая каза:

— За мен е чест, сър. Знам, че не сте човек на компромисите. Но мисля, че оттук нататък трябва да следвам свой път. Мисля, че трябва да се разделим.

Мистър Норел затвори очи.

В този момент вратата се отвори. Лукас и още един слуга влязоха да поднесат чая.

— Елате, сър — каза Стрейндж.

Той докосна учителя си по ръката, за да го откъсне от мислите му, и единствените магьосници на Англия за последен път пиха чай заедно.

Стрейндж си тръгна от „Хановер Скуеър“ в осем и половина. Няколко души, които надничаха от прозорците на околните къщи, го видяха да излиза. Други, които се отнасяха презрително към шпионирането, изпратиха прислужниците и лакеите си да видят. Дали и Ласелс беше направил същото — не се знае, но десет минути след като Стрейндж зави зад ъгъла на „Оксфорд Стрийт“, Ласелс почука на вратата на мистър Норел.

Мистър Норел все още седеше в библиотеката, в същото кресло, в което го бе оставил Стрейндж, и съсредоточено се взираше в килима.

— Отиде ли си? — попита Ласелс.

Мистър Норел не отговори. Ласелс седна.

— Как прие условията ни?

Мълчание.

— Мистър Норел? Казахте ли му какво сме решили? Казахте ли му, че ако не публикува опровержение, ще бъдем принудени да разкрием подробности за черната магия, която е направил в Испания? Казахте ли му, че при никакви обстоятелства няма да го приемете повече за свой ученик?

— Не — отвърна мистър Норел. — Нищо такова не му казах. — Но…

Мистър Норел дълбоко въздъхна.

— Няма значение какво съм му казал. Той си отиде.

Ласелс погледна недоволно магьосника. Все така унесен в мислите си, мистър Норел не забеляза това.

След малко Ласелс сви рамене и каза:

— Вие бяхте прав, сър. В Англия може да има само един магьосник.

— Какво искате да кажете?

— Искам да кажа, че две е много неудобно число. Един човек може да прави каквото иска. Шестима се погаждат добре. Но двама винаги ще се борят за надмощие. Винаги ще се дебнат. Очите на света ще бъдат отправени към тях с колебание кого от двамата да последват. Въздишате, мистър Норел. Знаете, че съм прав. Занапред трябва да се съобразяваме със Стрейндж във всичките си планове — какво ще каже, какво ще направи, как да му се противопоставим. Вие често сте ми казвали, че той е забележителен магьосник. Блестящите му способности бяха голямо предимство, докато ви служеха. Но сега всичко свърши. Рано или късно той ще използва таланта си срещу вас. Трябва отсега да помислим как ще се предпазим от него. Говоря в най-буквален смисъл. Магическият му гений е толкова голям, а материалите му толкова оскъдни, че той може да реши, че на един магьосник всичко е позволено — влизане с взлом, кражба или измама — Ласелс се наведе напред. — Не искам да кажа, че е толкова отчаян да краде от вас в настоящия момент, но ако един ден изпадне в нужда, в недисциплинирания му ум ще се загнезди мисълта, че всяка измама на доверие, всяко посегателство на лично имущество е оправдано — той помълча малко. — Абатството Хъртфю защитено ли е от крадци? Правили ли сте магия за укриване?

— Магиите за укриване няма да помогнат срещу Стрейндж! — сопна се мистър Норел. — Те само ще привлекат вниманието му! Ще го отведат право при най-ценните ми книги! Не, не, прав сте — той въздъхна. — Имаме нужда от нещо друго. Трябва да помисля.

Два часа след раздялата си със Стрейндж мистър Норел потегли от „Хановер Скуеър“ с файтона си, придружаван от Ласелс. С тях имаше трима слуги и по всичко личеше, че заминават на дълго пътуване.

На следващия ден Стрейндж, непостоянен и противоречив както винаги, съжаляваше за раздялата си с мистър Норел. Мисълта, че вече няма да има с кого да говори за магия, току се връщаше в съзнанието му. Той постоянно си припомняше снощния разговор. Беше напълно сигурен, че заключенията на мистър Норел за Джон Ъскглас са погрешни. Вследствие на казаното от мистър Норел Стрейндж бе достигнал до много нови идеи за Краля Гарван и сега се измъчваше от това, че няма с кого да ги сподели.

Поради липсата на по-подходящ слушател той отиде на „Харли Стрийт“ да се жалва на сър Уолтър Поул.

— След разговора ни се сетих за петдесет неща, които бих искал да му кажа. Предполагам, че сега ще трябва да ги изложа в статия или рецензия, която ще бъде публикувана най-рано през април, и после той ще нареди на Ласелс или на Портисхед да напишат опровержение, което на свой ред ще излезе най-рано през юни или юли. Ще чакам пет-шест месеца, за да науча отговора му! Това е много неудобен начин за водене на разговор, особено като се има предвид, че довчера можех просто да отида на „Хановер Скуеър“ и да го попитам какво мисли. И сега със сигурност няма нито да видя, нито да помириша книга! Как може магьосник да съществува без книги? Искам някой да ми го обясни. Все едно да очакваш политик да се издигне до висок пост без подкупи и покровителства.

Сър Уолтър не се засегна от тази крайно нетактична забележка, а снизходително я оправда с вълнението на Стрейндж. Като ученик в „Хароу“ той беше принуден да изучава история на магията (която не можеше да понася) и сега мислено се връщаше назад с надеждата да си припомни нещо, което би могло да бъде от полза. Установи, че не помни много — всъщност това, което помнеше, можеше да се побере в малка винена чаша.

Сър Уолтър помисли минута-две и накрая предложи следното: — Доколкото ми е известно, Кралят Гарван е научил всичко за английската магия без помощта на книги, тъй като по онова време в Англия не е имало такива; тогава не е ли възможно и вие да направите същото?

Стрейндж го изгледа хладно.

— А на мен ми е известно, че Кралят Гарван е бил любимото осиновено дете на крал Оберон, който освен всичко друго му е дал превъзходно магическо образование и голямо кралство. Предполагам, че ако тръгна да скитам из гъсти шубраци и сенчести поляни, има надежда да ме осинови някоя кралска особа от народа на феите, но мисля, че може да им се видя малко висок.

Сър Уолтър се разсмя.

— А какво ще правите сега, когато го няма мистър Норел да запълва времето ви? Да кажа ли на Робсън от Външното министерство да ви изпрати някоя поръчка за магия? Миналата седмица той се оплакваше, че е принуден да чака мистър Норел да свърши цялата работа на Адмиралтейството и хазната, за да му отдели малко време.

— Разбира се. Но му кажете, че ще трябва да изчака два-три месеца. Ние се прибираме у дома в Шропшир. Арабела и аз имаме голямо желание да прекараме известно време в родния си край и сега, когато не се налага да се съобразяваме с мистър Норел, нищо не ни пречи да го направим.

— О! — възкликна сър Уолтър. — Веднага ли заминавате?

— След два дни.

— Толкова скоро?

— Не унивайте така! Честна дума, Поул, нямах представа, че толкова цените компанията ми!

— Не. Мислех си за лейди Поул. Това ще бъде тъжна новина за нея. Тя ще тъгува по приятелката си.

— О! О, да! — Стрейндж леко се смути. — Разбира се!

По-късно същата сутрин Арабела дойде да се прости с лейди Поул. Петте години слабо се бяха отразили на красотата на Нейно благородие и по никакъв начин — на тежкото й състояние. Тя бе мълчалива както винаги и безразлична към всяка мъка и радост. Участието и студенината я оставяха еднакво равнодушна. Нейно благородие прекарваше дните си седнала до прозореца на венецианската гостна в дома на „Харли Стрийт“. Не проявяваше ни най-малкото желание да се занимава с каквото и да било и Арабела беше единственият й посетител.

— Съжалявам, че заминавате — каза лейди Поул, когато Арабела й съобщи новината. — Какво място е Шропшир?

— О, боя се, че съм твърде пристрастен съдник. Смятам, че повечето хора ще се съгласят, че това е красиво място със зелени хълмове, гори и тесни селски пътечки. Разбира се, за да му се насладим в пълна степен, ще трябва да дочакаме пролетта. Но дори през зимата гледките могат да ви се сторят поразителни. Това е много романтично кътче с благородна история. Има разрушени замъци и камъни, струпани по хълмовете неизвестно от кого, а тъй като е близо до Уелс, на тази земя често са се водили битки — почти всяка долина е някогашно бойно поле.

— Бойно поле! — възкликна лейди Поул. — Много добре знам какво е това. Поглеждаш през прозореца и накъдето и да се обърнеш, виждаш единствено строшени кости и ръждясали ризници! Гледката е доста меланхолична. Дано не ви се стори твърде потискащо.

— Строшени кости и ризници? — попита Арабела. — Честно казано, не. Ваше благородие ме е разбрала погрешно. Битките са се водили преди много години. Сега там няма какво да се види — със сигурност нищо потискащо.

— И все пак знаете ли — продължи лейди Поул, без да я слуша, — по едно или друго време битки са се водили почти навсякъде. Помня как като дете учех, че някога Лондон е бил място на ожесточена битка. Много хора са загинали по ужасни начини и градът е бил изгорен до основи. Всеки ден от живота си ние сме заобиколени от спомени за насилие и страдание и ми се струва, че няма особено значение дали са останали веществени следи или не.

Нещо в стаята се промени. Сякаш над главите им запляскаха студени сиви криле или някой мина през огледалата и хвърли сянка в стаята. Това беше причудлива игра на светлината, на която Арабела често ставаше свидетел в компанията на лейди Поул. Тъй като не знаеше на какво се дължи, Арабела си го обясняваше с факта, че в стаята има твърде много огледала.

Лейди Поул потръпна и се загърна по-плътно в шала си. Арабела се наведе напред и взе ръката й.

— Хайде, съсредоточете мислите си върху нещо по-весело.

Лейди Поул я погледна безизразно. За нея да мисли за нещо весело бе също толкова невъзможно, колкото да лети.

Тогава Арабела заговори с надеждата поне за кратко да я отвлече от ужасните й мисли. Тя започна да й разказва за новите магазини и последните моди. Описа й една много красива коприна с цвят на слонова кост, която беше видяла на витрина на „Фрайди Стрийт“, и наниз от тюркоазени мъниста, който много би подхождал на тази коприна. После й сподели мнението на фризьорката си за тюркоазените мъниста, откъдето продължи с описание на едно чудно растение, което фризьорката отглежда в саксия на малкия си железен балкон и което за година е пораснало толкова, че напълно е засенчило прозореца на горния етаж, където живее майстор на свещници. След това Арабела се разговори за други необичайно високи растения, за Джак и бобеното зърно, за великана на върха на стъблото, за великаните и убийците на великани, за Наполеон Бонапарт и херцог Уелингтън, за заслугите на херцога във всички области на живота, освен в една, и за злополучието на херцогинята.

— За щастие вие и аз никога не сме страдали от подобно нещо — заключи Арабела леко задъхана. — Тежко е да нямаш покой от това, че съпругът ти постоянно ухажва други жени.

— Предполагам — колебливо отвърна лейди Поул.

Това подразни Арабела. Тя се стараеше да оправдава всички чудатости на Нейно благородие, но й беше трудно да извини хладното й отношение към сър Уолтър. Арабела често идваше на „Харли Стрийт“ и не можеше да не забележи колко предан съпруг е той. Сър Уолтър изпълняваше на мига всяко нещо, което можеше да достави удоволствие на лейди Поул или поне малко да облекчи мъките й, и Арабела с болка виждаше с каква нищожна благодарност се посрещат усилията му. Не че лейди Поул проявяваше неприязън към него, но понякога като че ли изобщо не забелязваше присъствието му.

— О, но вие не осъзнавате колко сте благословена — каза Арабела. — Това е една от най-големите радости на съществуването.

— Кое?

— Любовта на съпруга ви.

Лейди Поул се изненада.

— Да, той ме обича — каза Нейно благородие. — Или поне твърди, че ме обича. Но каква полза от любовта му? Тя не ме топли, когато ми е студено — а знаете, че винаги ми е студено. Нито с минута не е съкратила дългите изтощителни балове, нито е спряла шествията по дългите призрачни коридори. Не ме е спасила от нито едно страдание. Любовта на съпруга ви спасила ли ви е от нещо досега?

— Любовта на мистър Стрейндж? — Арабела се усмихна. — Не, от нищо. Аз съм тази, която трябва да го спасява… искам да кажа — побърза да добави тя, когато забеляза, че лейди Поул не я разбира, — той често се среща с хора, които искат от него да прави магии за тях. Или пък имат някой племенник, който иска да учи магия при него. Или вярват, че са намерили магическа обувка или вилица, или друга подобна безсмислица. Те не му желаят злото. Всъщност най-често се държат много почтително. Но мистър Стрейндж не е от търпеливите хора и аз съм принудена да го спасявам, преди да е казал нещо, което не трябва.

Дойде време Арабела да си тръгва и тя стана, за да се сбогува с лейди Поул. Тъй като нямаше да се видят няколко месеца, Арабела непременно искаше й да каже нещо ободряващо.

— Надявам се, скъпа ми лейди Поул, че когато отново се срещнем, вие ще бъдете много по-добре и може би дори ще бъдете в състояние отново да излизате в обществото. От все сърце ми се иска някой ден да ви срещна в театъра или на бал…

— На бал! — възкликна лейди Поул ужасена. — Как ви хрумна да кажете подобно нещо? Пази Боже вие и аз да се срещнем на бал!

— Ш-ш-т, ш-шт, не исках да ви разстроя! Забравих колко мразите танците. Хайде, не плачете! Не мислете за това, щом ви прави нещастна!

Арабела положи всички усилия да утеши приятелката си. Прегърна я, целуна я по бузата и по косата, погали ръката й, предложи й вода с аромат на лавандула. Нищо не помогна. В продължение на няколко минути лейди Поул ридаеше безутешно. Арабела не можеше да разбере причината. Но всъщност нямаше нищо за разбиране. Заболяването на Нейно благородие я караше да се страхува от всичко, да се измъчва от всевъзможни дреболии. Арабела позвъни за прислугата.

Едва когато прислужницата се появи, Нейно благородие направи опит да се овладее.

— Вие не разбирате за какво говорите! — възкликна лейди Поул. — И опазил ви Бог някога да разберете. Ще се опитам да ви обясня — знам, че е безполезно, но ще се опитам! Изслушайте ме, скъпа, скъпа ми мисис Стрейндж! Изслушайте ме, сякаш надеждите ви за вечно спасение зависят от това!

Арабела съсредоточи цялото си внимание.

Но безполезно. Това излияние не беше по-различно от останалите, в които Нейно благородие се впускаше всеки път, когато казваше, че трябва да съобщи на Арабела нещо много важно. Лейди Поул пребледня, пое дълбоко въздух и започна да разказва някаква странна история за собственик на мина за олово в Дербишир, който се влюбил в една доячка. Доячката била всичко, за което собственикът на мината можел да мечтае с изключение на това, че когато се погледнела в огледало, образът й в него се появявал със закъснение, при залез слънце очите й променяли цвета си и сянката й често танцувала диви танци, докато тя стояла неподвижно.

След като лейди Поул се качи в покоите си, Арабела остана сама. „Колко глупаво от моя страна! — помисли си тя. — И то когато знам толкова добре, че всяко споменаване за танци я разстройва неимоверно! Как можах да проявя такава непредпазливост? Чудя се какво ли искаше да ми каже. Дали самата тя знае? Бедното създание! Без здраве и разсъдък богатството и красотата са безполезни!“

Арабела разсъждаваше в този дух, когато тихо шумолене зад гърба й я накара да се обърне. Тя тутакси скочи и се завтече към вратата с протегнати ръце.

— Това сте вие! Колко се радвам да ви видя! Елате да си стиснем ръцете! Това ще бъде последната ни среща и дълго няма да се видим.

* * *

Същата вечер Арабела каза на Стрейндж:

— Поне един човек е доволен, че си насочил вниманието си към изучаването на Джон Ъскглас и слугите му феи.

— Така ли? И кой е той?

— Джентълменът с коса като глухарче.

— Кой?

— Джентълменът, който живее у сър Уолтър и лейди Поул. Споменах ти за него.

— О, да! Спомням си — последва кратко мълчание, докато Стрейндж обмисляше чутото. — Арабела! — внезапно възкликна той. — Нима искаш да кажеш, че все още не си научила името му? — Стрейндж избухна в смях.

Това подразни Арабела.

— Вината не е моя — оправда се тя. — Той никога не ми го е казвал, а аз все забравям да го попитам. Но се радвам, че го приемаш толкова леко. В началото ми се стори, че малко ревнуваш.

— Не помня да съм ревнувал.

— Колко странно! Аз помня съвсем ясно.

— Моля да ме извиниш, Арабела, но е трудно да ревнувам от мъж, с когото си се е запознала преди години и чието име все още не знаеш. Значи той одобрява работата ми, така ли?

— Да, често ми е казвал, че доникъде няма да стигнеш, ако не започнеш да изучаваш феите. Той смята, че истинската работа на магьосника се състои в изучаването на феите и феината магия.

— Наистина ли? Този джентълмен има много категорични възгледи по въпроса! А какво разбира той от магия? Магьосник ли е?

— Не мисля. Веднъж каза, че през целия си живот не е прочел и една книга на тази тема.

— О, значи е от онези! — презрително възкликна Стрейндж. — Никога не е изучавал магия, но развива какви ли не теории за нея. Често срещам такива хора. Е, щом не е магьосник, тогава какъв е? Можеш ли да ми кажеш поне това?

— Мисля, че да — отвърна Арабела със задоволството на човек, който е направил хитроумна догадка.

Стрейндж я погледна в очакване.

— Не — отсече Арабела, — няма да ти кажа. Пак ще ми се присмиваш.

— Вероятно.

— Е, добре — каза тя след малко, — мисля, че е принц. Или крал. Със сигурност във вените му тече кралска кръв.

— Какво, за Бога, те кара да мислиш така?

— Той ми е говорил много за кралствата, замъците и именията си, но трябва да призная, че всички те носят много странни наименования и никое от тях не ми говори нищо. Мисля, че може да е един от принцовете, които Бонапарт е свалил от власт в Германия или Швейцария.

— Наистина ли? — попита Стрейндж с известно раздразнение. — Е, сега, когато Бонапарт е победен, може би приятелят ти ще пожелае да се завърне у дома.

Нито едно от тези половинчати обяснения и догадки по повод джентълмена с коса като глухарче не задоволи Стрейндж и той продължи да се чуди кой е приятелят на Арабела. На другия ден — последният им ден в Лондон — Стрейндж отиде в кабинета на сър Уолтър в Уайтхол с намерението да узнае кой е странният джентълмен.

Но когато пристигна, той завари само личния секретар на сър Уолтър.

— О, Муркок! Добро утро! Сър Уолтър няма ли го?

— Току-що тръгна към Файф Хаус[5], мистър Стрейндж. Има ли нещо, с което мога да ви помогна?

— Не, не мисля… Всъщност може би. Има нещо, за което отдавна искам да попитам сър Уолтър и все забравям. Случайно да познавате джентълмена, който живее в дома му?

— В чий дом?

— В дома на сър Уолтър.

Мистър Муркок се намръщи.

— Джентълмен в дома на сър Уолтър? Нямам представа за кого говорите. Как се казва?

— Точно това бих искал да узная. Аз никога не съм го виждал, но мисис Стрейндж го среща всеки път, щом отиде у тях. Познават се от години, но тя така и не знае името му. Този джентълмен трябва да е много ексцентричен човек, след като пази името си в такава дълбока тайна. Мисис Стрейндж винаги го нарича джентълмена със сребристия нос или джентълмена със снежнобялата кожа. Или с някакво друго странно име от този род.

Но това като че ли още повече озадачи мистър Муркок.

— Много съжалявам, сър. Струва ми се, че никога не съм го виждал.

[1] В края на XVII век в столицата на краля живеел един ръкавичар, който имал дъщеря — дръзко и безстрашно момиченце. Веднъж, както си играело в бащината къща, детето изчезнало. Майка му, баща му и братята му тръгнали да го търсят. Търсили го и при съседите, но детето го нямало. Късно следобед видели момиченцето да се задава по калната калдъръмена улица. На някои хора за миг се сторило, че до него върви някой, но когато се приближило, детето било само. То се прибрало здраво и невредимо, а от разказа му хората съставили следната история:

Момичето излязло от къщи, за да се разходи из града, и скоро се озовало на непозната улица. Тя била широка, с хубав паваж и вървяла нагоре по стръмен склон към портата и двора на огромна каменна къща. Детето влязло в къщата и започнало да наднича в множеството й стаи, но всички те били празни, потънали в прах и паяжини. В една част на къщата имало покои, където от листата на дърветата отвън падала плътна сянка върху стените и пода, сякаш навън било лято; но се оказало, че пред прозорците няма дървета (а освен това било зима). В една от стаите висяло голямо огледало. Между огледалото и стаята като че ли имало неразбирателство, защото в него се виждали множество птици, а в стаята нямало нито една. Въпреки това детето на ръкавичаря чувало птичи песни. В къщата имало дълъг коридор, от който се разнасяло плискане на вода, сякаш в края му се простирало море или река. През прозорците на някои стаи се виждал град Нюкасъл, през други — съвсем друг град, а през трети — обширни диви тресавища под студено стил небе.

Момичето видяло множество криволичещи стълбища, които в основата си били широки, но нагоре бързо се стеснявали и колкото по-нагоре се изкачвало детето, толкова повече се виели стълбите и към върха вече били толкова малки и тънки, че само дете би могло да ги види и да се изкачи по тях. Последното от стълбищата водело към проста дървена вратичка.

Тъй като нямало причини да се страхува, момичето я отворило, но това, което видяло зад нея, го накарало да изкрещи. Въздухът гъмжал от хиляди, хиляди птици, толкова много, че не можело да се види ден ли е или нощ — само пърхащи черни криле. Някъде отдалеч задухал вятър и детето почувствало, че се намира сред необятна шир, сякаш на небето и то било пълно с гарвани. Момичето на ръкавичаря се уплашило, но чуло как някой го вика по име. Изведнъж птиците изчезнали и то се озовало в малка стая с голи каменни стени и гол каменен под. Там нямало никакви мебели, но на пода седял мъж, който отново повикал детето по име и му казал да не се страхува. Мъжът имал дълга проскубана черна коса и опърпани черни дрехи. Нищо у него не подсказвало, че е крал, и единственото, което навеждало на мисълта, че е магьосник, бил големият сребърен съд от едната му страна. Момичето на ръкавичаря постояло няколко часа при мъжа и на свечеряване той го изпратил до града и до дома му. ↑

[2] Вж. глава 33, бележка 3. ↑

[3] Може би най-невероятната история за завръщането на Джон Ъскглас е разказана от един баски моряк, служил във Великата армада на испанския крал. След като буря разрушила кораба му край северните брегове на Англия, морякът с двама свои приятели побягнал към вътрешността на страната. Те не смеели да влязат в селата, но било зима, земята била замръзнала и моряците се страхували, че ще умрат от студ. С падането на нощта те намерили празна каменна сграда на висока могила от гола замръзнала земя. Вътре било почти тъмно, но високо в стените имало отвори, през които влизала светлината на звездите. Моряците легнали на пръстения под и заспали. Баският моряк сънувал, че един крал го наблюдава.

Събудил се. Над главата му мъждиви снопове сива светлина пронизвали зимния мрак. Сторило му се, че в далечния ъгъл на помещението вижда каменен подиум. Светлината се усилила и морякът видял нещо да се издига върху подиума — трон. На трона седял мъж, блед мъж с дълга черна коса, загърнат в черна роба. Ужасен, морякът събудил приятелите си и им показал мъжа на трона. Той като че ли ги наблюдавал, но не помръдвал — дори с пръст, и въпреки всичко те били сигурни, че това е жив човек. Моряците изскочили навън и се втурнали през замръзналите полета. Скоро баският моряк загубил другарите си: единият умрял от студ, преди да е минала и седмица, другият, твърдо решен да се върне обратно в Бискайския залив, поел на юг и никой не знае какво е станало с него. Но баският моряк останал в Кумбрия и семейство на фермери го приютило. Той станал прислужник при тях и се оженил за момиче от съседна ферма. До края на живота си разказвал историята за каменния обор на високата могила и новите му приятели и съседи му внушили, че мъжът на черния трон е Кралят Гарван. Баският моряк никога вече не видял каменния обор — не го видели нито приятелите му, нито децата му.

И до края на живота си всеки път, щом се озовял на тъмно място, той казвал: „Приветствам те, Господи, и добре дошъл в сърцето ми“ — за всеки случай, ако бледият крал с дълга черна коса го дебне в тъмното. По цялата територия на Северна Англия има хиляди, хиляди мрачни ъгли, хиляди места, където може да седи кралят. „Приветствам те, Господи, и добре дошъл в сърцето ми.“ ↑

[4] „Попарена феина гора“ (1444) на Питър Уотършип. Това е забележително подробен разказ на магьосник — съвременник на събитията, за упадъка на английската магия след заминаването на Джон Ъскглас от Англия. През 1434 (годината на заминаването на Ъскглас) Уотършип е на двадесет и пет, млад мъж от Норич, току-що започнал да се занимава с магия. В „Попарена феина гора“ се съдържат точни описания на магии, които са били напълно приложими, докато Ъскглас и феините му поданици са се намирали в Англия, но са престанали да действат след заминаването им. Забележително е каква голяма част от познанията ни за английската магия на Ауреатите идва от Уотършип. Тонът на „Попарена феина гора“ изглежда гневен в сравнение с две по-късни книги на Уотършип: „Защита на делата ми, написана по време на несправедливото ми пленичество в замъка Нюарк, където бях затворен от враговете ми“ (1459–1460) и „Престъпления на Лъжекраля“ (написана 1461?, издадена 1697, Пензънс). ↑

[5] Домът на лорд Ливърпул в Лондон, продълговата старинна сграда край Темза. ↑

40
„БЪДЕТЕ СИГУРЕН, НЯМА ТАКОВА МЯСТО“

Юни 1815 година

ИМПЕРАТОР НАПОЛЕОН БОНАПАРТ бе заточен на остров Елба. Но Негово императорско величество имаше известни съмнения относно това дали тихият островен живот ще му понесе — в края на краищата, той беше свикнал да управлява голяма част от съвременния свят. Затова преди да напусне Франция, императорът каза на няколко души, че напролет, когато цъфнат теменужките, той ще се върне. И спази обещанието си.

Още щом стъпи на френска земя, Бонапарт събра армия и пое на север към Париж и бъдещата си съдба, която се състоеше в обявяване на война на всички народи по света. Естествено, той искаше отново да се провъзгласи за император, но все още не се знаеше на какво. Наполеон винаги се бе опитвал да подражава на Александър Велики, затова се очакваше да тръгне на изток. Веднъж вече беше нападал Египет и бе пожънал известен успех. Можеше да поеме и на запад: носеха се слухове, че в Шербург го чака флотилия, която да го отведе към Америка и към завладяването на прясно открития нов свят.

Но каквото и решение да вземеше, всички бяха единодушни, че императорът ще започне от Белгия, затова херцог Уелингтън отиде в Брюксел и зачака идването на големия враг на Европа.

Английските вестници разпространяваха всевъзможни слухове: че Бонапарт е събрал армията си, че със светкавична бързина се придвижва към Белгия, че вече е там, че е пожънал победа! После на другия ден се появяваха новини за това, че императорът се намира в двореца си в Париж и изобщо не е мърдал от там.

В края на май Джонатан Стрейндж последва Уелингтън и армията в Брюксел. Той бе прекарал последните три месеца в Шропшир в усамотение и размисли за магия, затова няма нищо чудно, че отначало се почувства объркан. След като обаче се поразходи час-два из Брюксел, Стрейндж стигна до извода, че проблемът не е в него, а в града. Той знаеше как изглежда един град по време на война, а този не изглеждаше така. Трябваше навсякъде да сноват военни части, каруци с припаси, хора с разтревожени лица. Вместо това Стрейндж виждаше модни магазини и дами, седнали удобно в разкошни карети. Вярно, срещаха се групи офицери, но никой от тях като че ли не беше зает с военни дела (един от тях влагаше големи усилия и мисъл в поправянето на чадъра играчка на едно момиченце). Имаше много повече смях и веселие, отколкото бе уместно при неизбежно нападение на Наполеон Бонапарт.

Един глас го извика по име. Той се обърна и видя полковник Манингъм, който веднага го покани да отидат заедно в дома на лейди Шарлот Гревил (английска дама, която живееше в Брюксел). Стрейндж възрази, че не може да отиде без покана, а освен това трябва да потърси херцог Уелингтън. Но Манингъм каза, че липсата на покана е без значение, защото Стрейндж със сигурност ще бъде добре дошъл, а и има вероятност в настоящия момент херцогът да се намира в гостната на лейди Гревил.

Десет минути по-късно Стрейндж се озова в луксозен апартамент, пълен с хора, много от които познаваше. Имаше офицери, красиви дами, модни господа, британски политици и представители на всички чинове и титли в британското общество. Всички те шумно говореха и си разменяха шеги за войната. Това беше ново за Стрейндж: войната се бе превърнала в модно забавление. В Испания и Португалия беше обичайно войниците да се възприемат като мъченици, хулени и забравени от всички. Британските вестници неизменно рисуваха положението в най-мрачни краски. Но в Брюксел да бъдеш сред офицерите на Негово сиятелство се считаше за най-благородното нещо на света, а второто най-благородно нещо на света беше да си магьосник на Негово сиятелство.

— Уелингтън наистина ли държи на присъствието на всички тези хора? — учудено прошепна Стрейндж на Манингъм. — Какво ще стане, ако французите нападнат града? По-добре да не бях идвал. Някой непременно ще ме попита за спречкването ми с мистър Норел, а наистина не ми се говори за това.

— Глупости! — прошепна Манингън в отговор. — Никой тук не се интересува от тези неща! Впрочем ето го и херцога!

Настана суматоха и в стаята влезе херцогът.

— А, Мерлин! — извика той, щом погледът му се спря на Стрейндж. — Много се радвам да ви видя! Елате да си стиснем ръцете! Разбира се, познавате херцога на Ричмънд. Не? Тогава ми позволете да ви представя!

Ако дотогава събирането бе оживено, след появата на Негово сиятелство то се оживи още повече. Всички очи го следяха, любопитни да узнаят с кого разговаря и (което бе още по-интересно) с кого флиртува. По вида му човек не би могъл да предположи, че той е дошъл в Брюксел с друга цел, освен да се забавлява. Но всеки път, когато Стрейндж понечваше да се отдалечи, херцогът го стрелваше с поглед, който сякаш казваше: „Не, останете. Нуждая се от вас!“ Накрая все така усмихнат, Негово сиятелство наведе глава към магьосника и прошепна в ухото му:

— Ето, мисля, че сега е моментът. Елате! В дъното на стаята има оранжерия. Там можем да поговорим насаме.

Те седнаха сред палмите и другите екзотични растения.

— Едно предупреждение — започна херцогът. — Тук не е Испания. В Испания всеки мъж, жена и дете мразеше французите и ги смяташе за врагове. Но тук нещата стоят съвсем различно. Бонапарт има приятели на всяка улица и в почти всяка военна част. Градът гъмжи от шпиони. Затова нашата работа — вашата и моята — е да се държим така, сякаш нищо на света не е по-сигурно от поражението му! Усмихнете се, Мерлин! Пийнете чай. Ще успокои нервите ви.

Стрейндж направи опит да се усмихне, но веднага след това се намръщи и за да отвлече вниманието на херцога от изражението на лицето си, той попита как Негово сиятелство намира новата армия.

— О, меко казано, лоша. Най-разнородната армия, която някога съм командвал. Смесица от британци, белгийци, холандци и германци. Все едно да се опитваш да построиш стена от половин дузина различни материали. Всеки материал може да е добър сам по себе си, но не е ясно дали конструкцията ще издържи. Но пруската армия обеща да се бие с нас. А Блюхер е превъзходен старец. Обича битката — тези думи се отнасяха до пруския генерал. — За съжаление не е с всичкия си. Мисли, че е бременен.

— О!

— Със слонче.

— О!

— Но трябва веднага да се заловим за работа! Носите ли книгите си? А сребърния си съд? Имате ли място за работа? Предчувствам, че Бонапарт ще се появи първо на запад откъм Лил. Поне аз бих избрал тази посока на придвижване, а получих писма от приятели в Лил, които ме уверяват, че той ще пристигне в града всеки момент. Това е задачата ви. Да наблюдавате западната граница за признаци на приближаването му и да ме уведомите в мига, в който видите френски войски.

През следващите две седмици Стрейндж извикваше видения на местата, където според херцога трябваше да се появят французите. Уелингтън му предостави две помощни средства: голяма карта и млад офицер на име Уилям Хадли-Брайт.

Хадли-Брайт беше от онези щастливци, които съдбата отрупва с най-ценните си подаръци. Всичко му се удаваше с лекота. Той бе любимото единствено дете на богата вдовица. Тъй като проявяваше интерес към военна кариера, го уредиха в най-добрата част. Хадли-Брайт мечтаеше за вълнуващи преживявания и приключения и херцог Уелингтън го избра за свой адютант. После, точно когато реши, че единственото, което го увлича повече от военното дело, е английската магия, херцогът го назначи за помощник на прочутия и загадъчен Джонатан Стрейндж. Но само много злобни хора биха завидели на успеха на Хадли-Брайт, защото той обезоръжаваше всички с веселието и добродушието си.

Ден след ден Стрейндж и Хадли-Брайт разглеждаха древни укрепления по западната граница на Белгия, следяха затънтени селски пътища, наблюдаваха необятни пусти полета под още по-необятни акварелни небеса. Но французите не се появяваха.

Един горещ влажен ден в средата на юни те седяха погълнати от безкрайните си наблюдения. Беше към три часа. Прислужникът бе забравил да отнесе мръсните чаши от кафе и над тях кръжаха мухи. През отворения прозорец влизаше смесената миризма на конска пот, праскови и вкиснато мляко. Седнал на стол с твърда облегалка, Хадли-Брайт демонстрираше в съвършенство едно от най-важните умения на всеки войник — да заспива по всяко време и при всякакви условия.

Стрейндж погледна картата и произволно избра една точка. На водната повърхност в сребърния съд се появи тих кръстопът, край който имаше ферма и две-три къщи. Той се загледа. Нищо не се случи. Очите му се затвориха и Стрейндж бе на път да се унесе в дрямка, когато група войници докараха оръдие и го сложиха под няколко бряста. Движенията им бяха много делови. Стрейндж ритна Хадли-Брайт, за да го събуди.

— Какви са тези войници? — попита магьосникът.

Хадли-Брайт примигна и се загледа в сребърния съд.

Войниците на пътя носеха зелени мундири с червени нашивки. Изведнъж броят им рязко нарасна.

— От Насауския полк — каза Хадли-Брайт. Това беше наименованието на част от германските войски на Уелингтън. — Войници на принц Орански. Няма от какво да се тревожим. Какво гледате?

— Един кръстопът на двадесет мили южно от града. Мястото се нарича Катр Бра.

— О, няма нужда да си губим времето с това! — отсече Хадли-Брайт и се прозя. — Това е на пътя за Шарлероа. В другия му край е пруската армия, или поне така казват. Чудя се какво търсят тези войници там — той започна да прелиства някакви списъци с разположението на войските на съюзниците. — Не, наистина не мисля…

— А този какъв е? — прекъсна го Стрейндж и посочи войник в син мундир, който внезапно се появи на отсрещното възвишение с мускет, готов за стрелба.

Последва дълга пауза.

— Французин — каза накрая Хадли-Брайт.

— Какво търси там? — попита Стрейндж.

Към французина се присъедини друг. После се появиха още петдесет. Петдесетте постепенно станаха двеста, триста, хиляда! Французите се събираха на хълма като мухи на мед. В следващия миг всички започнаха да стрелят по насауерите на кръстопътя. Битката не продължи дълго. Насауерите стреляха с оръдия. Французите, които явно не разполагаха с оръдия, се изтеглиха зад хълма.

— Ха! — радостно възкликна Стрейндж. — Победиха ги! Отблъснаха ги!

— Да, но не знаем откъде са дошли — промърмори Хадли-Брайт. — Можете ли да погледнете зад хълма?

Стрейндж докосна водата и направи въртеливо движение с ръка над повърхността. Кръстопътят изчезна и на негово място се появи превъзходен изглед към френската армия — или ако не към цялата армия, то поне към значителна част от нея.

Хадли-Брайт се свлече на стола като кукла с отрязани конци. Стрейндж изруга на испански (език, който в съзнанието му естествено се свързваше с войната). Армиите на съюзниците заемаха погрешни места. Частите на Уелингтън бяха разположени на запад, готови да бранят до смърт всички онези места, които Бонапарт нямаше никакво намерение да напада. Генерал Блюхер и пруската армия беше твърде далеч на изток. А ето че френската армия неочаквано се задаваше от юг. При настоящото разположение на войските този батальон на Насауския полк (който наброяваше не повече от триста-четиристотин души) беше единственото препятствие пред французите на пътя към Брюксел.

— Мистър Стрейндж! Направете нещо, умолявам ви! — възкликна Хадли-Брайт.

Стрейндж пое дълбоко въздух и разпери широко ръце, сякаш искаше да събере цялата си научена магия.

— Бързо, мистър Стрейндж! Бързо!

— Мога да преместя града! — заяви магьосникът. — Мога да преместя Брюксел! Да го сложа някъде, където французите няма да го намерят.

— Къде? — изкрещя Хадли-Брайт, сграбчи ръцете на Стрейндж и ги натисна надолу. — Заобиколени сме от армии. Наши армии! Ако преместите Брюксел, някои от частите ни могат да останат затиснати под къщите и паважа. Херцогът няма да остане доволен. Той има нужда от всеки войник.

Стрейндж отново се замисли.

— Сетих се! — извика той.

В стаята задуха бриз. Не беше неприятен, носеше свежото ухание на океана. Хадли-Брайт погледна през прозорците. Зад къщите, църквите, дворците и парковете се издигаха планински вериги, каквито само допреди миг нямаше. Те чернееха като обрасли с борове. Въздухът стана много по-свеж, сякаш никой по-рано не го беше вдишвал.

— Къде сме? — попита Хадли-Брайт.

— В Америка — отвърна Стрейндж. После поясни: — На картите изглежда толкова пуста.

— Мили Боже! Но това не облекчава положението ни! Забравихте ли, че съвсем наскоро подписахме мирен договор с Америка? Нищо няма да предизвика по-голямо неудоволствие у американците от появата на европейски град на тяхна земя!

— О, вероятно! Но няма защо да се тревожите, уверявам ви. Ние сме далеч от Вашингтон или Ню Орлиънс, или което и да било място, където са се водили битки. Бих казал, на стотици мили оттам. Поне… тоест не съм съвсем сигурен. Мислите ли, че има значение?[1]

Хадли-Брайт изскочи навън да търси херцога, за да му каже, че противно на очакванията му французите са в Белгия, но той, херцогът, вече не е Негово сиятелство (който в този момент пиеше чай с неколцина британски политици и белгийски графини) посрещна новината с обичайната си невъзмутимост. Но след половин час се появи в хотела на Стрейндж заедно с главния интендант полковник Де Ланси. Той впери поглед във видението в сребърния съд и се намръщи.

— Боже, Наполеон ме изигра! — кресна той. — Де Ланси, разпратете заповедите ми по най-бързия начин. Трябва да съберем армията при Катр Бра.

Бедният полковник Де Ланси се смути.

— Но как ще доставим заповедите до офицерите, когато между нас е целият Атлантически океан? — попита той.

— О! — възкликна Негово сиятелство. — Мистър Стрейндж ще се погрижи за това — погледът му бе привлечен от нещо отвън. Под прозореца минаха четирима конници. Те имаха осанки на крале и изражения на императори. Кожата им беше с цвят на махагон, дългите им коси бяха лъскави и черни като гарваново крило. Конниците бяха облечени в кожи и носеха украшения от пера. Всеки от тях имаше пушка в кожен калъф, страховито на вид копие (също цялото в пера) и лък.

— О, Де Ланси! Изпратете някого да попита онези господа дали са съгласни да се бият утре. Струва ми се, че биха свършили добра работа.

Близо час по-късно в град Ат на двадесет мили от Брюксел (или по-скоро на двадесет мили от мястото, където обикновено се намираше Брюксел) един сладкар извади тава с кексчета от пещта. След като кексчетата изстинаха, той взе розова глазура и написа по една буква на всяко от тях — нещо, което не беше правил никога досега. Жена му (която не знаеше и дума английски) нареди кексчетата на дървен поднос и ги даде на помощник-сладкаря. Помощник-сладкарят ги занесе в щаба на съюзническата армия в града, където сър Хенри Клинтън издаваше заповеди на офицерите си. Помощник-сладкарят предложи кексчета на сър Хенри. Сър Хенри си взе едно и понечи да го поднесе към устата си, когато майор Норкът от 95-и артилерийски полк нададе възглас на учудване. Пред тях с розова глазура върху кексчетата беше написано съобщение от Уелингтън, в което Негово сиятелство заповядваше на сър Хенри да премести 2-ра пехотна дивизия към Катр Бра по най-бързия възможен начин. Сър Хенри вдигна глава стъписан. Помощник-сладкарят широко му се усмихна.

Горе-долу по същото време генералът, командващ 3-та дивизия — джентълмен от Хановер на име сър Чарлс Олтън — се трудеше усърдно в един замък на двадесет и пет мили югозападно от Брюксел. Той погледна през прозореца и забеляза малка буря в двора, която се държеше много странно. Тя изсипваше дъжд в средата на двора, без изобщо да докосва стените. Сър Чарлз остана заинтригуван и излезе навън, за да погледне отблизо странното явление. В прахоляка с дъждовни капки беше изписано следното послание:

Брюксел, 15 юни 1815 г.

3-та дивизия да тръгне незабавно към Карт Бра.

Уелингтън

Междувременно няколко холандски и белгийски генерали от армията на Уелингтън сами бяха разбрали, че французите са при Катр Бра, и се придвижваха натам с 2-ра нидерландска дивизия. Ето защо тези генерали (чиито имена бяха Ребек и Перпонхер) бяха по-скоро раздразнени, отколкото просветлени, когато огромно множество птици накацаха по околните дървета и запяха:

Чуйте херцогските слова:

французите са при Катр Бра.

С всички войски натам тръгнете,

на кръстопътя се сберете.

— Да, да! Знаем! — кресна генерал Перпонхер и размаха ръце да пропъди птиците. — Къш, проклетници!

Но птиците го обкръжиха, някои дори кацнаха на раменете и носа му. Те продължиха да пеят най-натрапчиво:

Там ще се води славен бой,

херцогът казва: не се бой!

Войската има ясен план:

напред към вражеския стан!

Птиците следваха войниците през остатъка от деня, като дори за миг не престанаха да чуруликат и напяват същата влудяваща песен. Генерал Ребек, който говореше отличен английски, успя да улови една от птиците и се опита да я научи на нова песен с надеждата, че тя може да се върне при Джонатан Стрейндж и да му я изпее:

Магьосникът иска ритник

от Брюксел чак до Маастрихт,

задето хората добри

тормози с долни хитрини.[2]

В шест часа Стрейндж върна Брюксел на европейска земя. Онези военни части, които бяха разквартирувани в града, незабавно излязоха през Намурската врата и поеха по пътя към Катр Бра. След като приключи с това, Стрейндж започна сам да се стяга за война. Той прибра сребърния си съд и няколкото книги по магия, взе чифт пистолети, леко лятно палто с множество дълбоки джобове, дузина твърдо сварени яйца, три манерки с бренди, няколко парчета пай с месо, увити във вестник, и огромен копринен чадър.

На следващата сутрин, натоварен с всички тези необходими неща, Стрейндж потегли с херцога и офицерите му към кръстопътя на Катр Бра. Там вече се бяха събрали няколко хиляди съюзнически части, но французите не се появяваха. От време на време прогърмяваше изстрел от мускет, но това ставаше толкова рядко, колкото в гора, където джентълмени са излезли на лов.

Стрейндж тъкмо се оглеждаше, когато на рамото му кацна дрозд и зачурулика:

Чуйте херцогските слова:

французите са при Катр Бра…

— Какво? — промърморя Стрейндж. — Какво търсиш тук? Трябваше да си изчезнал преди няколко часа!

Той направи знака на Ормскърк за разваляне на магия и птицата отлетя. Всъщност за негов ужас в същия миг цяло ято птици се вдигна във въздуха. Стрейндж нервно се огледа да види дали някой е забелязал, че той е направил нескопосно магията, но всички като че ли бяха заети с военните си дела и Стрейндж заключи, че никой не е видял.

Той намери удобна позиция — в един ров точно срещу фермата. Кръстопътят му се падаше отдясно, а 92-ри шотландски пехотен полк — отляво. Стрейндж извади от джобовете си твърдо сварените яйца и ги раздаде на онези шотландци, които му се сториха гладни (в мирно време, за да се запознаеш с някого, трябва някой да те представи; на война това се постига с предлагане на храна). В замяна шотландците го почерпиха със сладък чай с мляко и не след дълго войниците и Стрейндж дружески разговаряха.

Денят беше особено горещ. Пътят се виеше между ниви с ръж, които под яркото слънце сияеха с почти неестествен блясък. Три мили по-нататък пруската армия вече се биеше с французите и в далечината ехтяха оръдия и крясъци на мъже — като поличба за това, което предстоеше да се случи. Малко преди обед се разнесе бой на барабани и възторжена песен. Земята се разтресе от тропота на десетки хиляди крака и през ръжта се понесоха плътните тъмни колони на френската пехота.

Херцогът не беше дал конкретни заповеди на Стрейндж, затова когато битката започна, той се зае да прави всички магии, използвани на бойните полета в Испания. Изпрати огнени ангели да сплашат французите и дракони, които да бълват пламъци срещу тях. Тези видения бяха по-огромни и по-ярки от всички, които бе успявал да извика в Испания. Няколко пъти Стрейндж излизаше от рова да им се любува въпреки предупрежденията на войниците, че във всеки момент могат да го застрелят.

Той прилежно изреждаше заклинания от три-четири часа, когато се случи нещо. На бойното поле внезапно нападение на френски артилеристи заплаши да обкръжи херцога и офицерите му. Джентълмените се видяха принудени да се обърнат и да препуснат презглава назад към редиците на съюзниците. В първите редици беше 92-ри пехотен полк. — 92-ри! — извика херцогът. — Залегни!

Шотландците веднага залегнаха. Стрейндж вдигна глава от рова и видя херцога, яхнал Копенхаген[3], да прелита над главите им. Негово сиятелство се озова от другата страна здрав и невредим и изглеждаше по-скоро въодушевен, отколкото разтревожен от приключението си. Той се огледа, за да види какво правят войниците. Погледът му се спря на Стрейндж.

— Мистър Стрейндж! Какво правите? Когато ми потрябват зрелища от Воксхол Гардънс, ще ви кажа![4] Французите са виждали достатъчно такива неща в Испания и ни най-малко не се стряскат. Но това е съвсем ново за белгийците, холандците и германците от моята армия. Току-що видях един от драконите ви да заплашва рота войници от Брунзуик в онази гора ей-там. Четирима от тях припаднаха. Няма да стане така, мистър Стрейндж! Няма да стане! — и херцогът препусна в галоп.

Стрейндж го проследи с поглед и понечи да се оплаче от неблагодарността му на своите приятели шотландците, но установи, че в момента те са твърде заети: французите ги обстрелваха с оръдия и се нахвърляха върху тях със саби. Затова той взе картата си, изпълзя от рова и се насочи към кръстопътя, където военният секретар на херцога — лорд Фицрой Съмърсет — се оглеждаше с видимо безпокойство.

— Милорд — заговори го Стрейндж, — трябва да ви попитам нещо. Как върви битката?

Съмърсет въздъхна.

— Всичко ще завърши добре. Не се съмнявам. Но половината армия още не е пристигнала. Почти нямаме кавалерия. Знам, че веднага изпратихте заповедите до всички дивизии, но някои просто са много далеч. Ако французите получат подкрепления преди нас, тогава… — той сви рамене.

— А ако френските подкрепления пристигнат, от каква посока ще дойдат? От юг, предполагам?

— От юг и югозапад.

Стрейндж не се върна на бойното поле. Вместо това влезе във фермата зад британската фронтова линия. Фермата беше изоставена. Вратите зееха, пердетата се издуваха на отворените прозорци, в прахоляка на двора лежаха захвърлени коса и мотика. Във вмирисания на мляко полумрак на мандрата той намери котка с новородени котета. Всеки път, когато проехтяваше оръдеен изстрел (а това се случваше често), котката потръпваше. Стрейндж й донесе вода и й каза няколко успокоителни думи. После седна на студените каменни плочи и разгърна пред себе си картата.

Той започна да размества пътищата, пътеките и селата, разположени на югоизток от бойното поле. Първо премести две села. После направи така, че всички пътища, които вървяха от изток на запад, да вървят от север на юг. Изчака десет минути и върна всичко на мястото си. След това завъртя всички гори около бойното поле така, че да гледат на обратно. После накара всички ручеи да потекат в обратна посока. Часове наред Стрейндж променяше пейзажа. Това беше сложна и прецизна работа, също толкова скучна, колкото всичко, което бе правил с Норел. В шест и половина чу тръбите на съюзниците да свирят настъпление. В осем стана и разкърши схванатите си ръце и крака.

— Е — каза той на котката, — нямам представа дали това е помогнало с нещо или не[5].

Над нивите се стелеше черен дим. Гарваните и враните, тези унили посетители на всички бойни полета, се тълпяха със стотици. Стрейндж намери шотландските си приятели в окаяно състояние. Те бяха отвоювали една къща край пътя, но в битката бяха изгубили половината от войниците и двадесети пет от общо тридесет и шестимата си офицери, включително и полковника — човек, когото мнозина от тях обичаха като баща. Неколцина ветерани с посивели коси седяха посърнали и ридаеха.

Предполагаше се, че французите са се върнали във Фран — града, от който бяха дошли същата сутрин. Стрейндж попита няколко души дали това означава, че съюзниците са спечелили, но никой като че ли не разполагаше с точни сведения по този въпрос.

Той прекара нощта в Женап, село на три мили по пътя за Брюксел, По време на закуската се появи капитан Хадли-Брайт с новини: съюзническата пруска армия бе понесла тежки загуби предишния ден.

— Победени ли са? — попита Стрейндж.

— Не, но са отстъпили и херцогът смята, че ние трябва да направим същото. Негово сиятелство е избрал място за битка и прусаците ще ни чакат там. Мястото се нарича Ватерлоо.

— Ватерлоо? Какво смешно име! — отбеляза Стрейндж.

— Странно е, нали? Не можах да го намеря на картата.

— О! — възкликна магьосникът. — В Испания постоянно ставаха такива неща! Сигурно човекът, който ви е казал името, е сгрешил. Бъдете сигурен, няма такова място!

Малко след дванадесет те възседнаха конете си и се приготвиха да последват армията, когато пристигна съобщение от Уелингтън: ескадрон от френски улани се приближаваше към съюзниците, дали мистър Стрейндж би могъл да направи нещо, за да ги спре? Стрейндж не искаше отново да го обвинят, че прави магии от Воксхол Гардънс, затова поиска съвет от Хадли-Брайт.

— Какво кавалерията мрази най-много?

Хадли-Брайт се замисли.

— Кал — отвърна той.

— Кал? Наистина ли? Да, предполагам, че сте прав. Е, няма по-просто и по-изпитано средство от магията за промяна на времето!

Небето притъмня. Появи се мастиленосин буреносен облак, голям колкото Белгия и толкова плътен и тежък, че опърпаните му краища сякаш опираха във върховете на дърветата. Блесна светкавица и светът за миг стана ослепително бял. Последва оглушителен гръм и в следващия миг дъждът плисна на такива ручеи, че земята заклокочи и засъска.

За броени минути всички околни полета се превърнаха в тресавища. Френските улани вече не можеха да се насладят на любимия си спорт — бързата и ловка езда — и ариергардът на Уелингтън успя да се измъкне.

Час по-късно Стрейндж и Хадли-Брайт с изненада установиха, че наистина има място, наречено Ватерлоо, и че те вече са пристигнали там. Херцогът седеше на коня си в проливния дъжд и бодро гледаше мръсните войници, коне и каруци.

— Превъзходна кал, Мерлин! — весело се провикна той. — Лепкава и хлъзгава. Французите никак няма да се зарадват. Още дъжд, моля! Виждате ли дървото там, където пътят се спуска стръмно надолу?

— Бряста ли, Ваше сиятелство?

— Същия. Ще ви бъда много задължен, ако утре по време на битката стоите там. И аз ще бъда там през повечето време, но не постоянно. Момчетата ми ще ви доставят инструкции.

Същата вечер дивизиите на съюзническата армия заеха позиции по дължината на един нисък хребет южно от Ватерлоо. Над тях небето гърмеше и дъждът се лееше като из ведро. От време на време при бряста идваха делегации от мокри до кости войници и молеха Стрейндж да спре дъжда, но той само поклащаше глава и казваше:

— Когато херцогът ми нареди да го спра, ще го спра.

Но ветераните от войната на Пиренейския полуостров одобрително отбелязваха, че дъждът винаги помага на англичаните в битка. Те казваха на другарите си:

— Разбирате ли, за нас няма нищо по-сладко и познато, докато другите много се измъчват от дъжда. В нощите преди битките при Фуентес, Саламанка и Витория пак валя (това бяха едни от най-победоносните битки на Уелингтън на Пиренейския полуостров).

Под прикритието на чадъра си Стрейндж размишляваше над предстоящата битка. След края на войната на Пиренеите той се бе заел да изучава магията, използвана от Ауреатите по време на война. За нея се знаеше твърде малко: имаше слухове — нищо повече — за заклинание, използвано от Джон Ъскглас преди всяко влизане в бой. С това заклинание се предричаше изходът от настоящи събития. Точно преди падането на нощта Стрейндж бе осенен от вдъхновение. „Няма начин да разбера какво е правил Ъскглас — каза си той, — но разполагам със заклинанието за предсказване на предстоящи събития на Пейл. Много е възможно това да е изопачена версия на същата магия. Мога да я използвам.“

Секунда-две преди заклинанието да подейства, Стрейндж отчетливо долови всички звуци наоколо: почукването на дъждовните капки по метала и кожата и стичането им по брезента, пръхтенето и потропването на конете, песента на англичаните и свирнята на шотландските гайди, препирането на двама уелсци за правилното тълкуване на някакъв библейски пасаж, опитите на шотландския капитан Джон Кинкейд да общува с американските диваци и да ги научи да пият чай (вероятно с идеята, че след като човек се научи да пие чай, другите навици и качества на истинския британец ще дойдат от само себе си).

После — тишина. Мъжете и конете започнаха да изчезват, отначало по пет — по шест, после по-бързо — стотици и хиляди наведнъж се изгубваха от поглед. Сред гъсто насядалите войници се появиха обширни празни места. Малко по на изток изчезна цял полк и остави празнина с размерите на „Хановер Скуеър“. Там, където само преди миг кипеше живот, разговори и движение, сега имаше само дъжд, мрак и полюшваща се ръж. Стрейндж избърса устата си, защото му прилоша. „Ха! — помисли си той. — Това ще ми даде урок занапред да не си пъхам носа в магии, предназначени за крале! Норел е прав. Някои магии не са за обикновени магьосници. Джон Ъскглас със сигурност е знаел какво да прави с това ужасно познание. Аз не знам. Да кажа ли на някого? На херцога? Той няма да ми благодари за това.“

Някой го гледаше отвисоко, някой му говореше — капитан от конната артилерия. Стрейндж виждаше, че устните на капитана се движат, но не чуваше нито звук. Той щракна с пръсти, за да развали магията. Капитанът го канеше на бренди и пура. Стрейндж потръпна и отказа.

Той прекара остатъка от нощта сам под бряста. До този момент не си бе давал сметка, че магьосничеството го отделя от останалите хора. Но сега Стрейндж бе зърнал обратната страна на нещо. Имаше смътното чувство, че светът около него остарява и най-хубавата част от съществуването — смехът, любовта и невинността — неумолимо се изнизват в миналото.

Към единадесет и половина на другия ден френските оръдия откриха огън. Артилерията на съюзниците отвърна. Прозрачният летен въздух между двете армии се изпълни с пълзящи воали горчив черен дим.

Френската атака бе насочена основно към замъка Угумон, аванпост на съюзниците в долината, чиито гори и сгради се защитаваха от 3-та пехотна гвардия, Колдстриймската гвардия, Насауския и Хановерския полк. Стрейндж извикваше видение след видение в сребърния си съд, за да наблюдава кръвопролитните схватки в горите около замъка. Хрумна му да премести дърветата, за да даде на съюзническите войници по-добра видимост за стрелба по нападателите, но този вид близък бой беше крайно неподходящ обект за магия. Стрейндж си припомни, че на война боецът може да причини по-голяма вреда, ако действа прибързано или необмислено, отколкото ако изобщо не действа. Той зачака.

Канонадата стана по-ожесточена. Британските ветерани казаха на другарите си, че никога досега не са попадали под толкова бърз и плътен обстрел. Войниците виждаха тела, разполовени, разкъсани и обезглавени от снаряди. Въздухът трепереше от отката на оръдията.

— Здраво гърмят — хладнокръвно отбеляза херцогът и заповяда на предните редици да се изтеглят зад хребета.

Когато стрелбата свърши, съюзниците вдигнаха глави и видяха френската пехота да върви напред през опушената долина: шестнадесет хиляди души маршируваха рамо до рамо в плътни колони, крещяха и набиваха крак.

Много войници се запитаха дали французите най-после не са намерили свой магьосник: френските пехотинци изглеждаха по-високи от нормалното и когато се приближиха, всички видяха, че в очите им блести почти нечовешки гняв. Но това се дължеше единствено на магията на Наполеон Бонапарт, който по-добре от всеки знаеше как да повдигне духа на войниците си така, че те да всеят ужас у врага, и как да разгърне войските, за да изглеждат непобедими.

Сега Стрейндж знаеше точно какво да направи. Виждаше се, че гъстата лепкава кал е сериозно препятствие за първите редици на французите. За да ги затрудни още повече, той започна да омагьосва класовете ръж. Направи така, че те да се увиват около краката им. Класовете бяха жилави като тел, войниците се препъваха и падаха. С повече късмет калта щеше да им попречи да се изправят и другарите им щяха да се строполят върху тях — или френската кавалерия, която се движеше зад пехотата, да ги стъпче. Но това беше тежка работа и въпреки всички усилия на Стрейндж първата му магия навреди на французите колкото стрелбата на един британски стрелец.

Един адютант дотърча с невиждана бързина, хвърли парче шевро в ръцете на Стрейндж и извика:

— Съобщение от Негово сиятелство! — и начаса изхвърча в обратна посока.

Френските снаряди подпалиха замъка Угумон. Загасете пожара.

Уелингтън

Стрейндж извика ново видение на Угумон. След последното видение войниците там бяха претърпели тежки загуби. Ранени от двете армии лежаха във всяка стая на замъка. Плевнята, постройките в двора и замъкът бяха в пламъци. Навсякъде се стелеше черен задушлив дим. Конете цвилеха, ранените мъже се опитваха да допълзят до безопасно място — но такова нямаше. Около тях бушуваше битка. В параклиса Стрейндж видя половин дузина изображения на светци по стените. Те бяха високи седем-осем фута и странно непропорционални — по всичко личеше, че стенописите са работа на ентусиазиран любител. Светците бяха с дълги кафяви бради и огромни тъжни очи. — Ще свършат работа — промърмори магьосникът.

По негова команда светците слязоха от стените. Движенията им бяха насечени като на марионетки, но притежаваха известна лекота и грация. Светците минаха между редиците от ранени и се насочиха към кладенеца в един от дворовете. Там започнаха да вадят кофи с вода и да ги изливат върху пламъците. Всичко като че ли вървеше добре, преди двама от тях (вероятно свети Петър и свети Йероним) да се запалят и да изгорят — тъй като бяха направени само от боя и магия, те горяха лесно. Стрейндж тъкмо разсъждаваше как да поправи положението, когато част от френски снаряд удари сребърния му съд и с въртеливо движение го запрати на петдесет ярда по-надясно. Докато отиде да го вземе, докато оправи вдлъбнатината, появила се в едната му страна, и извика отново видението, всички светци бяха изгорели. Ранените и конете също горяха. Нямаше други стенописи. Стрейндж почти се разплака от яд и прокле неизвестния художник за мързела му.

Какво друго можеше да направи? Какво друго знаеше? Той напрегна ума си. Знаеше, че преди много години Джон Ъскглас правел великан от гарвани — птиците се скупчвали на едно място и образували голям, лъскав, подвижен гигант, който с лекота изпълнявал всяка заповед. В други случаи Ъскглас правел слуги от пръст.

Стрейндж извика видение на кладенеца в Угумон. Накара водата в него да изригне като фонтан и преди струята да се разлее по земята, той я оформи в недодялано подобие на човек. След това заповяда на водния човек да отиде при пламъците и да се хвърли върху тях. По този начин успя да полее част от обора и да спаси трима души. Стрейндж побърза да направи още водни хора, но водата не е материя, която лесно придобива форма: след час усилена работа вече му се виеше свят и ръцете му трепереха неудържимо.

Между четири и пет часа се случи нещо съвсем неочаквано. Стрейндж вдигна глава и видя насреща си блестящата френска кавалерия. Французите яздеха в редици по петстотин и в колони по дванадесет, но пукотът на оръдията бе така оглушителен, че от кавалеристите не се чуваше и звук: те сякаш се движеха съвсем безшумно. „Не може да не си дават сметка, че пехотата на Уелингтън не е пробита — каза си Стрейндж. — Ще ги насекат на парчета.“ Зад гърба му пехотинците се подреждаха в квадрати и няколко души му извикаха да дойде на сигурно място в техния квадрат. Съветът му се стори добър и той се подчини.

От относителната сигурност на квадрата от пехотинци Стрейндж наблюдаваше приближаването на кавалерията: кирасирите блестяха с лъскавите си ризници и високи шлемове, оръжията на уланите бяха украсени с развяващи се флагчета в червено и бяло. Те като че ли не принадлежаха на скучните модерни времена, а носеха славата на отминало време — но Стрейндж бе твърдо решен да им противопостави старата слава на своята професия. В съзнанието му изплуваха образи на слугите на Джон Ъскглас — слуги от гарвани, слуги от пръст. Зад френските конници калта започна да се надига и да клокочи. Тя се оформи в гигантски ръце, ръцете се протегнаха и започнаха да събарят хора и коне. Онези, които паднаха, бяха стъпкани от другарите си. Върху останалите се изсипа огън от мускетите на съюзническата пехота. Стрейндж наблюдаваше безстрастно.

След като французите бяха отблъснати, той се върна към сребърния си съд.

— Вие ли сте магьосникът? — попита някой.

Стрейндж се обърна и с учудване забеляза дребничък, закръглен, добродушен мъж в цивилни дрехи, който му се усмихваше.

— Кой, за Бога, сте вие?

— Казвам се Пинк — обясни мъжът. — Аз съм търговски пътник, работя за „Превъзходните копчета на Уелбек“ в Бирмингам. Нося ви съобщения от херцога.

Целият опръскан с кал и по-уморен от когато и да било през живота си, Стрейндж не можа веднага да проумее чутото.

— Къде са всичките адютанти на херцога?

— Той каза, че са мъртви.

— Какво? Хадли-Брайт е мъртъв? А полковник Канинг?

— Уви — усмихна се мистър Пинк, — не мога да ви дам точни сведения. Вчера пристигнах от Антверпен, за да присъствам на битката, и когато видях херцога, аз се възползвах от възможността да му се представя и между другото да спомена отличните качества на „Превъзходните копчета на Уелбек“. Той поиска от мен в качеството на лична услуга да дойда и да ви кажа, че пруската армия се движи насам и е стигнала до Парижката гора, но Негово сиятелство каза, че дяволски се измъчват… — мистър Пинк се усмихна и примигна, като се чу да изрича такъв войнишки израз — дяволски се измъчват по тесните пътеки и в тази кал, затова ще бъдете ли така добър да направите път между гората и бойното поле?

— Разбира се — отвърна Стрейндж и избърса калта от лицето си.

— Ще предам на Негово сиятелство. Мъжът помълча и попита:

— Мислите ли, че Негово сиятелство би желал да поръча копчета при нас?

— Не виждам причина да не го направи. Като всеки мъж и той обича копчетата.

— Разбирате ли, тогава бихме могли да напишем във всичките си обяви „доставчик на копчета за Негово сиятелство херцог Уелингтън“ — мистър Пинк грейна. — Е, аз ще тръгвам!

— Да, да. Вървете.

Стрейндж направи път за прусаците, но по-късно, когато си припомняше този ден, той бе склонен да мисли, че е сънувал мистър Пинк от „Превъзходните копчета на Уелбек“[6].

Събитията като че ли се повтаряха. Френската кавалерия нападаше отново и отново и Стрейндж всеки път се криеше в квадрата на пехотата. Отново и отново конниците се нахвърляха като вълни върху стените на квадрата.

Отново и отново Стрейндж призоваваше чудовищни ръце от пръст, които ги поваляха на земята. Щом кавалерията се изтеглеше, започваше канонадата, магьосникът се връщаше при сребърното си блюдо и правеше хора от вода, които изпращаше да гасят пламъците и да помагат на умиращите в разрушения, отчаян Угумон. Всичко се повтаряше пак и пак, отново и отново: никой не можеше да си представи, че битката някога ще свърши. Стрейндж започна да се чуди дали не е така от началото на света.

„Все някога трябва да свършат куршумите на мускетите и снарядите на оръдията — мислеше си той. — И какво ще правим тогава? Ще се промушваме със саби и байонети? И ако всички умрем, всички до един, за кого ще казват, че е спечелил?“

Димът се отдръпна и разкри застинали моменти, подобно на сцени от призрачен театър: във фермата Ла Е Сент французите се катереха по планина от трупове на свои другари, за да прескочат стената и да избият германците, които я защитават.

Веднъж Стрейндж се озова извън квадрата по време на френска атака. Изведнъж точно пред него изникна огромен френски кирасир на също толкова огромен кон. Първата му мисъл беше да се запита дали конникът знае кой стои пред него (Стрейндж бе чувал да казват, че цялата френска армия мрази английския магьосник с ожесточена латинска страст). Втората му мисъл беше, че е оставил пистолетите си в квадрата на пехотата.

Кирасирът вдигна сабята си. Без да се замисли, Стрейндж замърмори Animam Evocare[7] на Стоукси. Нещо подобно на пчела излетя от гърдите на кирасира и кацна на дланта на Стрейндж. Но не беше пчела: беше мънисто от перленосиня светлина. Втора светлинка излетя от коня на кирасира. Конят изцвили и се изправи на задните си крака. Кирасирът гледаше стъписан.

Стрейндж вдигна другата си ръка, за да заличи коня и конника от лицето на земята. Изведнъж се спря.

„Може ли магьосник да убие човек с магия?“ — попита херцогът.

И той отговори:

„Магьосник би могъл, но джентълмен — никога.“

Докато се колебаеше, един офицер от британската кавалерия — от Шотландския грейски полк — изскочи изневиделица и разсече главата на кирасира от брадата нагоре. Човекът падна като дърво. Шотландският офицер отмина.

Стрейндж не помнеше какво е правил след това. Предполагаше, че се е скитал замаян по полето. Колко дълго — не знаеше.

Той се опомни от победоносните викове наоколо. Вдигна глава и видя Уелингтън, яхнал Копенхаген. Херцогът размахваше шапка — знак за съюзниците да преминат в настъпление. Но димът се виеше на толкова плътни кълба, че само войниците, застанали в непосредствена близост до херцога, можаха да споделят този победоносен миг.

Стрейндж прошепна една дума и в кълбата дим се образува малка пролука. Тънък лъч вечерна светлина озари Уелингтън. Всички войници, които стояха на хребета, се обърнаха към него. Виковете се усилиха.

„Ето — помисли си Стрейндж, — това е истинското предназначение на английската магия.“

Той тръгна през бойното поле след войниците и отстъпващите французи. Сред мъртвите и умиращите лежаха разпилени големите ръце, които беше създал от пръст. Те изглеждаха застинали в жестове на гняв и ужас, сякаш самата земя се измъчваше. Когато се изравни с френските оръдия, нанесли такива поражения на съюзническата армия, Стрейндж направи последна магия. Той призова още ръце от пръст. Ръцете сграбчиха оръдията и ги завлякоха под земята.

В странноприемницата „Бел Алианс“, която се намираше в далечния край на бойното поле, Стрейндж завари херцога в компанията на пруския генерал Блюхер. Уелингтън кимна и каза:

— Елате да вечеряте с нас.

Принц Блюхер топло стисна ръката на магьосника и изрече множество неща на немски (от които Стрейндж не разбра и дума). После посочи корема си, където се намираше въображаемото слонче, и направи угрижена физиономия, сякаш искаше да каже: „Какво може да се направи?“

Стрейндж излезе навън и почти се сблъска с капитан Хадли-Брайт.

— Казаха ми, че сте мъртъв! — извика магьосникът.

— И аз мислех същото за вас! — отвърна Хадли-Брайт.

Последва мълчание. И двамата изпитваха леко неудобство. Полето, осеяно с тела на мъртви и ранени, се простираше докъдето поглед стига. В този момент дори простият факт, че бяха живи, им се струваше някак неджентълменски.

— Кой друг е оцелял? Знаете ли? — попита Хадли-Брайт.

Стрейндж поклати глава.

— Не.

Те се разделиха.

Същата нощ в щаба на Уелингтън във Ватерлоо наредиха маса за четиридесет-петдесет души. Но когато удари часът за вечеря, дойдоха само трима: херцогът, генерал Алава (испанското аташе) и Стрейндж. Всеки път, щом вратата се отвореше, херцогът обръщаше глава да види дали е някой от приятелите му, останал цял и невредим, но никой не идваше.

Много от местата на тази маса бяха отредени за джентълмени, които бяха или мъртви, или умираха: полковник Канинг, подполковник Гордън, генерал-майор Пиктън, полковник Де Ланси. С напредването на нощта списъкът ставаше все по-дълъг.

Херцогът, генерал Алава и мистър Стрейндж седяха в мълчание.

[1] Гражданите на Брюксел и различните военни части в града бяха заинтригувани да научат, че сега се намират в далечна страна. За жалост те бяха прекалено погълнати от приготовления предстоящата битка (а по-богатата и по-безгрижната част от населението — за бала у херцогинята на Ричмънд) и никой нямаше време да тръгне да разглежда страната или жителите й. В резултат на това дълго време не се знаеше къде точно Стрейндж е преместил Брюксел в онзи юнски следобед. През 1830 година търговец и трапер на име Пиърсън Денби пътувал из Великите равнини. Срещнал един познат вожд на племето лакота, Мъжът-който-се-бои-от-водата. Мъжът-който-се-бои-от-водата попитал Денби дали може да му намери няколко черни светкавици. Той обяснил на трапера, че иска да тръгне иа война срещу враговете си и има спешна нужда от светкавиците. Мъжът-който-се-бои-от-водата казал, че преди имал към петдесет светкавици и макар че ги използвал пестеливо, те свършили. Денби нищо не разбрал и попитал дали Мъжът-който-се-бои-от-водата има предвид патрони. Не, казал Мъжът-който-се-бои-от-водата. Светкавиците са като патроните, но много по-големи. Той завел Денби в селото си и му показал месингова гаубица пет и половина инча, производство на „Карън Къмпани“, Фолкърк, Шотландия. Денби се учудил и попитал откъде Мъжът-който-се-бои-от-водата се е сдобил с това оръдие. Мъжът-който-се-бои-от-водата му обяснил, че на близките хълмове живее племето на недовършените хора. Те се появили най-неочаквано едно лято, но техният създател им дал само едно от уменията, необходими на хората, за да преживяват: умението да се бият. Тези хора не умеели нищо друго: нито да ловят бизони и антилопи, нито да обяздват коне, нито да си правят къщи. Те дори не се разбирали помежду си, защото техният капризен създател им дал четири-пет езика. Но имали това оръдие и го разменили с Мъжа-който-се-бои-от-водата срещу храна. Заинтригуван, Денби потърсил племето на недовършените хора. Отначало му се сторило племе като всяко друго, но после траперът забелязал, че старите хора имат твърде европейски вид, а някои от тях говорят английски. Част от обичаите им били като на лакота, но други били наследени от европейската военна практика. Езикът им бил като на лакота, но съдържал голям брой английски, холандски и немски думи. Човек на име Робърт Хийт (или Дребният-мъж-който-говори-много) казал на Денби, че всички мъже от племето са дезертирали от различни армии и подразделения на 15 юни 1815 година, тъй като на следващия ден им предстояла геляма битка и те имали предчувствието, че ако останат, ще загинат. Знае ли Денби кой сега е крал на Франция — херцог Уелингтън или Наполеон Бонапарт? Денби не знаел. „Е, сър — философски заключил Хийт, — който и да е, смея да кажа, че животът за хора като вас и мен си тече постарому.“ ↑

[2] Генерал Ребек съчини и холандски вариант на тази песничка и войниците му я пяха по пътя до Катр Бра. Те я изпяха на английските си другари и по-късно тя се превърна в детска броилка, еднакво популярна и в Англия, и в Холандия. ↑

[3] Копенхаген — легендарният дорест жребец на херцога, 1808–1836. ↑

[4] През 1810 година господата Джордж и Джонатан Барат, собственици на Воксхол Гардънс, бяха предложили на Стрейндж и Норел щедра сума пари, за да изнасят магически представления всяка вечер в градините. Магиите, които Баратс имаха предвид, бяха точно от този вид — илюзорни образи на магически създания, известни личности от Библията и историята и т. н. Разбира се, мистър Норел отказа. ↑

[5] Магическата техника за внасяне на объркване в пътища, пейзажи, стаи и други физически пространства е създаването на лабиринт вътре в тях. Но Стрейндж овладява тази техника едва през февруари 1817 година.

Въпреки всичко това безспорно бе решаващото действие, което предизвика обрат в кампанията. Стрейндж не подозираше, че по същото време френският генерал Д’Ерлон се придвижваше към бойното поле с двадесетхилядна армия. Той изгуби няколко решителни часа в лутане из местност, която необяснимо се променяше на всеки няколко минути. Ако генералът и хората му бяха успели да стигнат Катр Бра, вероятно французите щяха да спечелят и битката при Ватерлоо никога нямаше да се състои. Стрейндж се чувстваше засегнат от резкия тон на херцога и не спомена на никого какво беше направил. По-късно сподели за случилото се с Джон Сегундус и Томас Леви. Вследствие на това историците, които изследваха битката при Катр Бра, не можеха да намерят обяснение за отсъствието на Д’Ерлон до 1820 година, когато бе публикуван „Животът на Джонатан Стрейндж“ от Джон Сегундус. ↑

[6] В действителност мистър Пинк беше само един от цивилните, които този ден херцогът използва като адютанти. Другите бяха млад швейцарец и още един търговски пътник, но от Лондон. ↑

[7] Призовавам душата (лат.). — Бел. прев. ↑

41
СТЕЪРКРОС

Краят на септември — декември 1815 година

ЩАСТИЕТО КАТО ЧЕ ЛИ все не искаше да се усмихне на мистър Сегундус. Той бе дошъл да живее в Йорк с намерението да се наслаждава на компанията и разговорите с множеството градски магьосници. Но едва пристигнал в града, всички останали магьосници бяха лишени от правото да упражняват професията си по силата на договор с мистър Норел и мистър Сегундус остана сам. Оскъдните му средства се стопиха и през есента на 1815 година той бе принуден да си търси работа.

— И не може да се очаква — сподели с въздишка мистър Сегундус на мистър Хънифут, — че ще печеля много. Какво умея да върша?

Мистър Хънифут не можеше да остави приятеля си в беда. — Пишете на мистър Стрейндж! — посъветва го той. — Той може би се нуждае от секретар.

Нищо не би доставило по-голямо удоволствие на мистър Сегундус от това да работи за Джонатан Стрейндж, но вродената му скромност не му позволяваше да предложи услугите си. За него бе недопустимо да се изтъква по този начин. Мистър Стрейндж щеше да се чуди как да му отговори. Можеше дори да помисли, че мистър Сегундус се смята за равен с него!

Мистър и мисис Хънифут увериха приятеля си, че ако мистър Стрейндж не одобри идеята, ще му го каже направо, така че няма нищо лошо в това да попита. Но мистър Сегундус беше неумолим.

Следващото предложение обаче му допадна повече.

— Защо не разпитате из града за момчета, които биха искали да учат магия? — попита мистър Хънифут. Той имаше внуци на пет и на седем години — възраст, подходяща за започване на обучение, и тази тема живо го занимаваше.

Така мистър Сегундус стана учител по магия. Освен на момчета той преподаваше и на няколко малки госпожици, чието обучение традиционно се състоеше от френски език, немски език и музика, но които се увличаха по теория на магията. Скоро го наеха да дава уроци и на по-големите им братя, мнозина от които мечтаеха да станат магьосници. За младите мъже със склонност към учение, които не желаеха да се посветят на църквата или на правото, магията бе много привлекателен предмет, особено след триумфа на Стрейндж по бойните полета на Европа. В края на краищата, времето, когато духовниците се проявяваха на бойното поле, бе отдавна отминало, а адвокатите не бяха стъпвали на война.

През ранната есен на 1815 година мистър Сегундус получи поръчка от бащата на един от учениците си. Този джентълмен, чието име беше Палмър, бе дочул за продажбата на една къща в северния край на графството. Мистър Палмър нямаше намерение да я купува, но приятел му беше казал, че в нея има библиотека, която си струва да се разгледа. Самият мистър Палмър бе твърде зает, за да отиде да я види. И макар да се доверяваше на слугите си за много други неща, образоваността не беше сред качествата им, затова той помоли мистър Сегундус да отиде вместо него, за да провери колко книги има в библиотеката, какво е състоянието им и дали си струва да се купят.

Стеъркрос Хол беше най-голямата сграда в село, което иначе се състоеше от няколко каменни къщурки и ферми. Самото село Стеъркрос се намираше на много затънтено място, заобиколено от всички страни от кафяви пусти тресавища. Високи дървета го пазеха от бури и ветрове, но същевременно го правеха да изглежда мрачно и зловещо. Навсякъде в селото се издигаха порутени каменни зидове и порутени каменни обори. Беше много тихо: човек се чувстваше така, сякаш се намира накрай света.

Файтонът мина по стар и утъпкан мост за коне над дълбок ручей с буйно течаща вода. По повърхността на тъмната, почти черна вода бързо се носеха яркожълти листа, които чертаеха фигури в движението си. На мистър Сегундус се стори, че фигурите приличат на магически писмена. „Както и много други неща“ — каза си той.

Самата къща представляваше ниска, продълговата, неугледна сграда, направена от същия тъмен камък като останалите къщи в селото. Запуснатите градини и дворове бяха покрити с плътни килими от есенни листа. Трудно можеше да се намери човек, който би купил подобна къща. Тя беше твърде голяма за ферма, но и твърде мрачна и отдалечена за семеен дом. Можеше да послужи за дом на енорийски свещеник, само че в селото нямаше църква. Би могла да се използва за странноприемница, но старият коларски път, минавал някога през селото, отдавна беше обрасъл с растителност и от него бе останал единствено мостът.

Никой не отвори на мистър Сегундус. Той забеляза, че предната врата е открехната. Струваше му се неучтиво просто да влезе, но след няколко минути безрезултатно тропане по вратата размисли.

Къщите, подобно на хората, са склонни към известна ексцентричност, когато прекарват твърде много време в самота: тази къща беше архитектурен еквивалент на стар джентълмен в опърпан халат и износени чехли, който става и си ляга по необичайно време и който води дълги разговори с приятели, невидими за другите хора. Докато обикаляше в търсене на някого, който да го приеме, мистър Сегундус се озова в стая, пълна с порцеланови форми за сирене, наредени една върху друга. В друга стая имаше купчини чудновати червени дрехи, каквито той не бе виждал никога досега — нещо средно между работни дрехи и свещенически раса. В кухнята почти не се виждаха обичайните кухненски съдове, но имаше череп на алигатор в стъклен сандък: черепът се усмихваше широко и крайно самодоволно, макар че мистър Сегундус недоумяваше защо. Имаше една стая, до която можеше да се стигне само по странна поредица от стъпала и стълбища. В нея висяха картини, очевидно подбрани от възторжен любител на батални сцени: те изобразяваха битки между мъже, битки между момчета, боеве с петли, бикоборство, боеве с кучета, битки между кентаври и дори поразителна сцена на схватка между бръмбари. В друга стая нямаше нищо освен къщичка за кукли, сложена на маса по средата. Къщичката за кукли представляваше точно копие на истинската къща, с изключение на това, че в къщичката няколко красиво облечени кукли се радваха на мирно и практично съжителство; те правеха кукленски сладкиши и кукленски хляб, развличаха приятелите си с миниатюрен клавесин, изграеха на казино с мънички карти, учеха миниатюрни деца и вечеряха с печени пуйки с големината на нокътя на палеца на мистър Сегундус. Този живот бе в странен контраст с мрачната безмълвна действителност.

Мистър Сегундус остана с впечатлението, че е надзърнал във всички стаи, но така и не бе открил библиотеката и все още не беше срещнал нито един човек. Той се приближи към малка врата, скрита зад едно стълбище. Зад нея имаше малка стаичка — почти с големината на килер. Мъж в зацапан бял сюртук седеше с крака на масата, пиеше бренди и се взираше в тавана. След известно убеждаване той се съгласи да заведе госта в библиотеката.

Първите десет книги, които мистър Сегундус разгърна, не бяха нищо особено — проповеди и нравоучения от миналия век или животоописания на хора, от които никой не се интересуваше. Следващите петдесет бяха почти същите. Той започна да мисли, че работата му скоро ще приключи. Но неочаквано се натъкна на много интересни и необичайни трудове по геология, философия и медицина. Това му вдъхна оптимизъм.

Мистър Сегундус се труди напрегнато в продължение на два-три часа. По едно време му се стори, че чува към къщата да се приближава файтон, но не обърна внимание. Внезапно изпита силен глад. Не знаеше дали в къщата ще му предложат обяд, а най-близката странноприемница беше далеч. Мистър Сегундус отиде да потърси мързеливия мъж в малката стаичка, за да го попита какво може да се намери за хапване. Той тутакси се изгуби в лабиринта от стаи и коридори. Започна да отваря всички врати наред, като се чувстваше все по-гладен и все по-ядосан на мързеливия прислужник.

Изведнъж мистър Сегундус се озова в старомоден салон с тъмна дъбова ламперия и камина с размерите на малка триумфална арка. Пред него на големия перваз на прозореца седеше красива млада дама и се взираше в дърветата и високите голи хълмове отвън. Той тъкмо забеляза, че кутрето на лявата и ръка липсва, когато дамата изчезна — или може би е по-правилно да се каже, че се промени. На перваза сега седеше значително по-възрастна и по-едра жена — приблизително на възрастта на мистър Сегундус, — облечена във виолетова копринена рокля, с индийски шал на раменете и малко кученце в скута. Тази дама седеше в абсолютно същата поза като предишната и гледаше през прозореца със същото печално изражение.

Мистър Сегундус забеляза всички тези подробности в рамките на няколко секунди, но впечатлението, оставено от двете дами, се запечата необичайно ярко в съзнанието му — почти неестествено ярко, като видения на човек в треска. Това разтърси цялото му същество, обърка сетивата му и той загуби съзнание.

Когато дойде на себе си, мистър Сегундус лежеше на пода и над него се бяха надвесили две дами, които се тюхкаха тревожно и уплашено. Въпреки замайването си той бързо забеляза, че никоя от двете не е младата дама с липсващото кутре, която бе зърнал на влизане в стаята. Едната беше дамата с кученцето, която мистър Сегундус видя след изчезването на първата, а другата беше слаба русокоса жена на същата възраст с невзрачно лице и фигура. Оказа се, че тя е била в стаята през цялото време, но е седяла зад вратата, затова мистър Сегундус не я е видял.

Двете дами не му позволиха нито да стане, нито да помръдне. Те едва му позволяваха да говори, като строго го предупреждаваха, че може отново да припадне. Подложиха възглавници под главата му и го завиха с одеяла, за да не настине (той възрази, че и без това му е топло, но те не искаха и да чуят). Предложиха му ароматна лавандулова вода и амоняк. Затвориха вратите, за да не става течение. Мистър Сегундус започна да подозира, че дамите са прекарали поредния скучен ден и затова, когато непознат джентълмен е влязъл в стаята им и е рухнал на пода, това по-скоро ги е зарадвало.

След четвърт час подобно лечение домакините му позволиха да седне на стол и да пийне слаб чай без чужда помощ.

— Грешката е изцяло моя — каза дамата с кученцето. — Фелоуз ми каза, че един джентълмен от Йорк е дошъл да разгледа книгите. Трябваше да ви се представя по-рано. За нас беше голям шок да се появите така!

Дамата се казваше мисис Ленъкс. Другата беше компаньонката й мисис Блейк. Те живееха в Бат и сега бяха дошли в Стеъркрос, за да може мисис Ленъкс да види за последно къщата, преди да я продаде.

— Глупаво е, нали? — обърна се мисис Ленъкс към мистър Сегундус. — Къщата стои празна от много време. Отдавна трябваше да я продам, но в детските си години прекарах тук няколко лета, през които се чувствах особено щастлива.

— Все още сте много блед, сър — отбеляза мисис Блейк. — Хапвали ли сте нещо днес?

Мистър Сегундус призна, че е много гладен.

— Фелоуз не предложи ли да ви донесе обяд? — учудено попита мисис Ленъкс.

По всяка вероятност Фелоуз беше мързеливият слуга в малката стаичка. Мистър Сегундус реши да не й казва, че едва е накарал Фелоуз да стане от масата и да отговори на въпросите му.

За щастие мисис Ленъкс и мисис Блейк бяха донесли със себе си много храна и в настоящия момент Фелоуз я приготвяше. След половин час двете дами и мистър Сегундус седнаха да обядват в трапезария с дъбова ламперия и меланхоличен изглед към няколко есенни дървета. Единственото дребно неудобство беше, че поради нездравото състояние на мистър Сегундус дамите му предложиха леки, лесни за храносмилане ястия, а той беше много прегладнял и копнееше за говежди пържоли и горещ пудинг.

Мисис Ленъкс и мисис Блейк се радваха, че имат компания, и разпитваха госта си надълго и нашироко за живота му. Те останаха заинтригувани, когато научиха, че мистър Сегундус е магьосник: никога досега не бяха срещали човек с тази професия.

— Намерихте ли магически текстове в библиотеката ми? — попита мисис Ленъкс.

— Нито един, мадам — отвърна мистър Сегундус. — Но магическите книги, особено ценните, са рядкост. Много бих се изненадал да намеря такива тук.

— Сега, като се замисля, ми се струва, че имаше няколко — каза мисис Ленъкс. — Но ги продадох преди много години на един джентълмен, който живееше край Йорк. Между нас казано, господинът ми се видя малко неразумен, защото ми плати огромна сума за няколко стари безполезни книги. Може би все пак се е оказал достатъчно разумен.

Мистър Сегундус беше сигурен, че „джентълменът, който живееше край Йорк“, не е платил на мисис Ленъкс и четвърт от истинската стойност на книгите, но няма полза такива неща да се казват на глас, затова той любезно се усмихна и запази мнението си за себе си.

Мистър Сегундус разказа на дамите за учениците си, за това колко са умни и колко са усърдни в учението.

— След като ги окуражавате с такива похвали — благо отбеляза мисис Блейк, — при вас те ще се справят далеч по-добре, отколкото при всеки друг учител.

— О, не знам дали е така — отвърна мистър Сегундус.

— Досега не съм си давала сметка — каза мисис Ленъкс замислена — колко популярно е станало изучаването на магията. Мислех, че се ограничава с онези двама магьосници в Лондон — как се казваха? Мистър Сегундус, може би следващата крачка е училище за магьосници? Несъмнено натам ще насочите енергията си, нали?

— Училище! — възкликна мистър Сегундус. — О, но това ще изисква — е, не знам какво точно ще изисква, но най-малкото пари и сграда.

— Може би ще има затруднения в набирането на ученици? — попита мисис Ленъкс.

— Не, нищо подобно! Веднага се сещам за четирима млади господа. — И ако пуснете обяви…

— О, но аз за нищо на света не бих направил това! — възкликна мистър Сегундус потресен. — Магията е най-благородното призвание — е, второто най-благородно призвание след църквата. Не можем да го петним с търговски начинания. Не, аз бих обучавал само млади хора с частни препоръки.

— В такъв случай остава само някой да ви даде малко пари и сграда. Няма нищо по-лесно от това. Смея да предположа, че приятелят ви мистър Хънифут, за когото говорите с такова уважение, с радост би ви заел пари. Предполагам, че би искал на него да окажете тази чест.

— О, не! Мистър Хънифут има три дъщери, най-прелестните момичета на света. Едната е омъжена, другата — сгодена, а третата още не може да се реши. Не, мистър Хънифут трябва да мисли за семейството си. Парите са му нужни.

— Тогава мога с чиста съвест да ви споделя намерението си! Защо аз не ви заема парите?

Мистър Сегундус се стъписа и няколко секунди не можа да се съвземе, за да отговори.

— Много сте любезна, мадам! — произнесе той със запъваме.

Мисис Ленъкс се усмихна.

— Не, сър. Не съм. Ако магията е толкова популярна, колкото казвате — а аз, разбира се, ще се допитам и до мнението на други хора, — тогава мисля, че печалбата ще бъде прилична.

— Но опитът ми в търговските дела е плачевно скромен — каза мистър Сегундус. — Ще се страхувам да не направя грешка и да не изгубя парите ви. Не, вие сте много любезна и аз ви благодаря от все сърце, но се налага да откажа.

— Е, ако не ви харесва да дължите пари — знам, че не на всекиго се харесва, — това може лесно да се разреши. Училището ще бъде мое, само мое. Аз ще поема разходите и риска. Вие ще бъдете директор на училището и имената ни ще стоят едно до друго в проспекта. В края на краищата, какво по-добро предназначение може да се намери за къщата ми от това да бъде училище за магьосници? Като жилище тя има много недостатъци, но като училище разполага със значителни предимства. Намира се на отдалечено място. Няма горички и паркове. Младите господа няма да се развличат нито с комар, нито с лов. Удоволствията им ще бъдат много ограничени и така ще имат време да залягат над учението.

— Аз не бих приел младежи, които играят комар! — отвърна възмутен мистър Сегундус.

Мисис Ленъкс отново се усмихна.

— Не вярвам приятелите ви някога да са имали повод да се тревожат за вас — освен че този зъл свят бързо би се възползвал от толкова почтен човек.

След вечеря мистър Сегундус се върна в библиотеката и рано вечерта се сбогува с двете дами. Разделиха се най-дружески с обещание от страна на мисис Ленъкс скоро да го покани в Бат.

На връщане той си отправи строго предупреждение да не възлага надежди на тези чудесни планове за взаимна бъдеща полза и благополучие, но не можа да пропъди идеалистичните картини, в които се виждаше как преподава на младите господа и как те бележат изключителен напредък, как Джонатан Стрейндж идва на посещение в училището, как учениците му със задоволство научават, че техният учител е приятел и довереник на най-прочутия магьосник на новото време, как Стрейндж му казва: „Това е прекрасно, Сегундус. Много съм доволен. Браво!“

Той се прибра у дома след полунощ и трябваше да впрегне цялата си воля, за да не се втурне незабавно към дома на мистър Хънифут да му съобщи новината. Но рано на другата сутрин, когато отиде у тях, възторгът на семейство Хънифут нямаше край. Те преливаха от щастие, каквото той не си бе позволил да изпита. Мисис Хънифут, която все още бе запазила голяма част от момичешкия си възторг, даде израз на чувствата си, като хвана ръцете на съпруга си и затанцува с него около масата със закуската. След това улови мистър Сегундус за ръце и продължи танца си с него, а когато и двамата магьосници отказаха повече да танцуват, мисис Хънифут продължи сама. Единственото, за което мистър Сегундус съжаляваше (и то съвсем малко), беше, че мистър и мисис Хънифут не се изненадаха от случилото се така, както той очакваше: мнението им за него бе толкова високо, че те не виждаха нищо кой знае колко изключително в това, че заради него богата възрастна дама иска да създаде училище.

— Тя има голям късмет, че ви е открила! — заяви мистър Хънифут. — Защото кой по-добре от вас би ръководил училище за магьосници? Никой!

— И в края на краищата — разсъждаваше мисис Хънифут — за какво друго би могла да използва парите си? Бедната бездетна дама!

Мистър Хънифут беше убеден, че съдбата на мистър Сегундус е решена. Оптимизмът му не позволяваше да мисли другояче. Но все пак той бе живял достатъчно дълго на света, за да придобие трезви делови навици, затова каза на мистър Сегундус, че трябва да разпитат за мисис Ленъкс, да разберат коя е и дали наистина е толкова богата, колкото изглежда.

Те писаха до един приятел на мистър Хънифут, който живееше в Бат. За щастие, мисис Ленъкс беше добре известна с богатството си дори в града, който бе любимо място на богатите и високопоставените хора. Говореше се, че богата по рождение, тя се омъжила за още по-богат съпруг. Съпругът й починал млад, но това не я огорчило особено, защото й дало възможност да проявява на воля действения си темперамент и съобразителността си. Мисис Ленъкс увеличила богатството си с добри инвестиции и грижливо управление на земите и имотите си. Прочула се със своята дързост и решителност, с многото си благотворителни начинания и с топлотата в отношенията с приятелите си. Тя имала къщи във всички части на кралството, но живеела основно в Бат с компаньонката си мисис Блейк.

Междувременно мисис Ленъкс задаваше същите въпроси за мистър Сегундус и вероятно остана доволна от отговорите, защото го покани в Бат, където обсъдиха и бързо взеха решение за всички подробности около бъдещото училище.

Следващите месеци преминаха в ремонтиране и подготвяне на Стеъркрос Хол. Покривът течеше, два комина бяха запушени и част от кухнята беше рухнала. Мистър Сегундус се ужаси, когато научи колко ще струва всичко.

Той пресметна, че ако не почисти втория комин, използва стари селски пейки и дървени столове, вместо да купува нови мебели, и ограничи броя на слугите до три, ще спести 60 лири. Писмото му по този повод предизвика незабавен отговор от страна на мисис Ленъкс: според нея мистър Сегундус не харчеше достатъчно. Всички ученици щяха да бъдат от добри семейства, щяха да разчитат на топлина и удобства. Тя го посъветва да наеме прислуга от девет души плюс иконом и френски готвач. Настоя да се сменят всички мебели в къщата и избата да се зареди с хубави френски вина. Приборите за хранене, пишеше мисис Ленъкс, трябва да са сребърни, а сервизите — от Уеджууд.

В началото на декември мистър Сегундус получи поздравително писмо от Джонатан Стрейндж, който обещаваше да посети училището идната пролет. Но въпреки всички благопожелания и усилия мистър Сегундус не можеше да се отърси от предчувствието, че училището никога няма да заработи, че ще се случи нещо, което да попречи на начинанието му. Тази мисъл се бе загнездила някъде в дълбините на съзнанието му и той не можеше да направи нищо, за да я потисне.

Една сутрин в средата на декември мистър Сегундус пристигна в Стеъркрос Хол и завари някакъв мъж да седи в непринудена поза на стълбите. Макар да нямаше спомен да го е виждал по-рано, той веднага го позна: мъжът бе въплъщение на лошия късмет, унищожителят на всички надежди и мечти на мистър Сегундус. Посетителят беше облечен в черно палто със старомодна кройка, износено и опърпано като това на мистър Сегундус, а ботушите му бяха опръскани с кал. С дългата си черна коса той приличаше на вестител на съдбата от лоша пиеса.

— Мистър Сегундус, не можете да направите това! — каза той с йоркширски акцент.

— Моля? — попита мистър Сегундус.

— Училището, сър. Трябва да се откажете от тази своя идея за училище!

— Какво? — кресна мистър Сегундус, като храбро се престори, че не знае, че мъжът изрича неизбежната истина.

— Хайде, сър — продължи чернокосият мъж, — познавате ме и знаете, че когато кажа нещо, то става — независимо колко и вие, и аз съжаляваме за това.

— Но вие грешите — не се предаваше мистър Сегундус. — Аз не ви познавам. Поне не помня някога да съм ви виждал.

— Аз съм Джон Чайлдърмас, слугата на мистър Норел. За последно разговаряхме преди девет години край Катедралата в Йорк. Докато се ограничавахте с неколцина ученици, мистър Сегундус, аз си затварях очите. Нищо не казвах и мистър Норел беше в пълно неведение за действията ви. Но редовно училище за подрастващи магьосници — това е друго нещо. Твърде амбициозен сте, сър. Той знае. Той знае и желае незабавно да приключите с тази работа, мистър Сегундус.

— Но какво общо имат мистър Норел и желанията му с мен? Аз не съм подписвал договора. Сигурно знаете, че не съм сам в начинанието си. Сега имам приятели.

— Това е вярно — каза Чайлдърмас леко развеселен. — И мисис Ленъкс е много богата, делова и предприемчива жена. Но има ли приятели във всяко министерство на кабинета като мистър Норел? Има ли същото влияние като него? Спомнете си Ученото общество на магьосниците, мистър Сегундус! Спомнете си как го унищожихме!

Чайлдърмас изчака няколко секунди и тъй като разговорът очевидно беше приключил, закрачи към обора.

След пет минути се появи на едър дорест кон. Мистър Сегундус стоеше в предишната си поза: със скръстени ръце, вторачен в каменната настилка.

Чайлдърмас сведе поглед към него.

— Съжалявам, че трябваше да свърши така, сър. И все пак не всичко е загубено, нали? Тази къща е еднакво подходяща за всякакво училище, не непременно за магьосническо. Като ме гледате, може и да не предполагате, но аз съм изискан човек с широк кръг от познанства сред високопоставените хора. Направете друго училище и следващия път, когато чуя някой лорд или дама да търси подобно заведение за малките си наследници, ще ги изпратя при вас.

— Не искам да правя друго училище! — сърдито отсече мистър Сегундус.

Чайлдърмас го изгледа с кривата си усмивка и се отдалечи.

Мистър Сегундус отиде в Бат и уведоми покровителката си за неприятната ситуация. Тя дълбоко се възмути, че някакъв джентълмен, когото никога не е виждала, си позволява да й казва какво бива и какво не бива да прави. Мисис Ленъкс написа гневно писмо на мистър Норел. Не получи отговор, но изведнъж банкерите, адвокатите и деловите й партньори започнаха да получават странни писма от вископоставени познати, пълни със загатнати оплаквания по повод училището на мистър Сегундус. Един от банкерите — заядлив и неотстъпчив старец — има неблагоразумето публично (във фоайето на Камарата на общините) да зададе въпроса какво го засяга някакво си училище за магьосници в Йоркшир. В резултат на това няколко дами и господа — приятели на мистър Норел — изтеглиха авоарите си от банката му.

Няколко вечери по-късно в гостната на мисис Хънифут в Йорк мистър Сегундус седеше оклюмал и се жалваше:

— Сякаш ме преследва зла съдба, размахва пред очите ми примамливи трофеи и след това отново си ги прибира.

Мисис Хънифут съчувствено зацъка с език, потупа го по рамото и занарежда същата осъдителна тирада по адрес на мистър Норел, с която през последните девет години утешаваше както мистър Сегундус, така и мистър Хънифут: а именно, че мистър Норел е особен джентълмен с множество капризи и приумици и че тя изобщо не го разбира.

— Защо не напишете на мистър Стрейндж? — изведнъж предложи мистър Хънифут. — Той ще знае какво да направи.

Мистър Сегундус вдигна глава.

— О, знам, че мистър Стрейндж и мистър Норел се разделиха, но въпреки това не бих искал да ставам причина за разпра помежду им.

— Глупости! — възкликна мистър Хънифут. — Не четохте ли последните броеве на „Съвременния магьосник“? Стрейндж иска точно това — да намери нещо в магията на Норел, което открито да нападне и по този начин да срути цялото здание на репутацията му. Повярвайте ми, той ще ви бъде задължен за предоставената възможност. Знаете ли, Сегундус, колкото повече мисля, толкова повече одобрявам тази идея!

Мистър Сегундус се съгласи.

— Нека само се посъветвам с мисис Ленъкс и ако тя не възразява, непременно ще направя както предлагате!

Невежеството на мисис Ленъкс по отношение на последните магически събития беше смайващо. Освен името и факта, че е свързан по някакъв начин с херцог Уелингтън, тя знаеше за Джонатан Стрейндж съвсем малко. Но мисис Ленъкс побърза да увери партньора си, че ако мистър Стрейндж не понася мистър Норел, отношението й към първия може да бъде единствено благосклонно. И така, на 20 декември мистър Сегундус изпрати на Стрейндж писмо, в което му съобщаваше за действията на Гилбърт Норел срещу училището в Стеъркрос Хол.

За съжаление, вместо да скочи в защита на мистър Сегундус, Стрейндж дори не му отговори.

42
СТРЕЙНДЖ РЕШАВА ДА НАПИШЕ КНИГА

Юни — декември 1815 година

ЛЕСНО МОЖЕМ ДА СИ ПРЕДСТАВИМ с какво задоволство мистър Норел посрещна новината, че със завръщането си в Англия мистър Стрейндж е отишъл право в Шропшир.

— И най-хубавото от всичко е — каза мистър Норел на Ласелс, — че на село едва ли ще публикува онези вредни статии за магията на Краля Гарван.

— Така е, сър — отвърна Ласелс, — защото много се съмнявам, че ще има време да ги напише.

На мистър Норел му трябваше време, за да осмисли значението на тези думи.

— О, сър, не сте ли чули? — продължи Ласелс. — Стрейндж пише книга. Във всичките си писма до приятели говори само за това. Започнал съвсем неочаквано преди две седмици и твърди, че напредва бързо. Но всички знаем с каква лекота пише Стрейндж. Заклел се е да представи английската магия в нейната цялост. Казал на сър Уолтър, че много ще се изненада, ако успее да се вмести в два тома. Смята, че по-скоро ще са му нужни три. Книгата ще се казва „История и практика на английската магия“ и Мъри е обещал да я издаде веднага щом стане готова.

Едва ли можеше да има по-лоша новина от тази. Самият мистър Норел открай време възнамеряваше да напише книга. Смяташе да я озаглави „Предписания за обучението на магьосници“ и дори бе започнал да я пише в началото на обучението на мистър Стрейндж. Бележките му вече запълваха две лавици в малката стаичка на втория етаж. Но той винаги говореше за книгата си като за нещо, което предстои да се случи в далечно бъдеще. Мистър Норел изпитваше непонятен ужас от белия лист, който дори осемте години ласкателно уважение на лондонското общество не бяха успели да излекуват. Купищата лични бележки, истории и дневници бяха недостъпни за чуждите погледи (с изключение на някои редки случаи, в които авторът им ги показваше на Стрейндж и Чайлдърмас). Мистър Норел никога не се чувстваше готов да публикува каквото и да било: постоянно се съмняваше дали е стигнал до истината, не вярваше, че е мислил достатъчно по въпроса, не беше сигурен дали темата е подходяща за широка публика.

След като Ласелс си тръгна, мистър Норел се качи в стаята си на втория етаж и поиска да му донесат сребърно блюдо с чиста вода.

В Шропшир Стрейндж се трудеше над книгата си. Без да вдига глава, той най-неочаквано се усмихна и размаха пръст във въздуха, сякаш искаше да каже на някакъв невидим човек: „Не“. Всички огледала в стаята бяха обърнати към стените и макар че мистър Норел прекара няколко часа надвесен над сребърното си блюдо, към края на вечерта не знаеше повече, отколкото в началото.

Една вечер в началото на декември Стивън Блек лъскаше сребърните прибори в стаята си в дъното на кухненския коридор. Той погледна надолу и забеляза, че връзките на престилката му се развързват сами. Не че успяха да се развържат (Стивън не бе завързал и един хлабав възел през живота си), но пълзяха дръзко и решително като връзки на престилка, които са си наумили нещо. След това ръкавелите и ръкавиците за лъскане на прибори се изхлузиха от ръцете и дланите му и грижливо се сгънаха на масата. После ливреята му подскочи от облегалката на стола, където Стивън я беше окачил. Сграбчи го с всичка сила и се нахлузи на гърба му. След това стаята на иконома изчезна.

Изведнъж той се озова в малка стая с тъмна ламперия и с голяма маса. На масата имаше постлана червена покривка с дебел и пищен кант от злато и сребро. Тя беше отрупана със златни и сребърни съдове, пълни с ястия. В кани, украсени със скъпоценни камъни, имаше вино. Восъчни свещи в златни свещници хвърляха обилна светлина, а в два златни съда горяха благовония. Другите мебели в стаята бяха два стола с резба със златна тапицерия и бродирани възглавнички. На единия от столовете седеше джентълменът с коса като глухарче.

— Добър вечер, Стивън!

— Добър вечер, сър.

— Тази вечер ми се струвате малко блед, Стивън. Надявам се, че не сте болен.

— Просто се задъхах, сър. Тези внезапни премествания в други страни и континенти малко ме объркват.

— О! Но ние сме още в Лондон, Стивън. Това е кафене „Йерусалим“ в „Каупърс Корт“. Не го ли знаете?

— А, да, наистина, сър. Като ерген сър Уолтър често вечеряше тук с богатите си приятели. Просто никога досега не ми е изглеждало така разкошно. Що се отнася до това угощение, всички ястия ми се струват непознати.

— О! Защото поръчах точно копие на вечерята, която ядох в същата тази къща преди петстотин години! Това е печен бут от крилат дракон и пай от колибри с мед. Това е печен саламандър със сос от нар, а това е фино фрикасе от гребени на василиски, подправено с шафран и прах от дъга и украсено със златни звезди! Седнете и хапнете! Ще се оправите от замайването. Какво ще желаете?

— Всичко това е прекрасно, сър, но ми се струва, че виждам обикновени свински пържоли, които ми изглеждат много вкусни.

— Ах, Стивън! Както винаги, благородните ви инстинкти ви подтикнаха да изберете най-изисканото блюдо! Макар че свинските пържоли са наистина съвсем обикновени, те са изпържени в мазнина от прогонени духове на черни уелски прасета, които се скитат нощем из хълмовете на Уелс и плашат жителите на този окаян край! Призрачността и ожесточението на прасетата придава на пържолите чуден вкус, който не може да се сравни с нищо друго! А сосът към тях е от вишни, расли в кентавърска градина!

Джентълменът взе позлатена и инкрустирана със скъпоценни камъни кана и наля на Стивън чаша рубиненочервено вино.

— Виното е от Адските изби, но нека това не ви възпира да го опитате! Предполагам, сте чували за Тантал — злия крал, който изпекъл малкия си син на пай и го изял? Той е осъден да стои до брадата в басейн с вода, от която не може да пие, под лоза с узряло грозде, от което не може да яде. Това вино е направено от същото грозде. И тъй като лозата е посадена там с едничката цел да измъчва Тантал, можете да не се съмнявате, че гроздето притежава превъзходен вкус и аромат, които се предават и на виното. Наровете са от личната градина на Персефона.

Стивън опита виното и свинските пържоли.

— Всичко е превъзходно, сър. Какъв беше поводът на предишната ви вечеря тук?

— О, с приятелите ми празнувахме заминаването си за кръстоносния поход. Тук бяха Уилям от Ланчестър[1], Том Дъндел[2] и много други благородни лордове и рицари, както християни, така и феи. Разбира се, тогава тук нямаше кафене. Имаше странноприемница. От масата ни се откриваше гледка към широк двор, ограден с изваяни и позлатени колони. Слугите, пажовете и оръженосците ни сновяха напред-назад и подготвяха всичко за ужасната мъст, която заминавахме да сеем сред злите си врагове! От другата страна на двора бяха оборите, където стояха не само най-хубавите коне в Англия, но и три еднорога, собственост на мой братовчед, готови да тръгнат към Светите земи, за да поразяват враговете. С нас седяха неколцина талантливи магьосници. Те по нищо не приличаха на ужасните хора, които днес се представят за такива.

Тогавашните магьосници еднакво се отличаваха както с физическа красота, така и със съвършенство в изкуството си! Птиците се спускаха от небето да чуят заповедите им. Дъждовете и реките им служеха. Северният вятър, южният вятър и така нататък съществуваха единствено за да им се подчиняват. Те разперваха ръце — и градове рухваха или израстваха наново! Каква разлика между тях и онзи отвратителен старец, който седи в прашна стаичка, мърмори и листи страниците на древна книга! — джентълменът замислено хапна от фрикасето от гребени на василиски. — Другият пък пише своя книга — добави той.

— И аз така чух, сър. Навестявали ли сте го скоро?

Джентълменът се намръши.

— Кой, аз? Не ме ли чухте преди малко да казвам, че смятам тези магьосници за най-глупавите, най-ужасните хора в Англия? Не, откакто напусна Лондон, го навестявам не повече от два-три пъти седмично. Когато пише, подостря перата си много несръчно със стар нож за пера. Аз бих се срамувал да използвам такъв изхабен, грозен и стар нож, но тези магьосници търпят всякакви гадости, от които ние с вас бихме настръхнали! Понякога така се унася в писане, че забравя да подостри перото си и тогава мастилото пръска по хартията и в кафето му, а той изобщо не обръща внимание.

Стивън се замисли над това колко е странно, че джентълменът, който живее в полуразрушена къща, заобиколен от зловещи скелети на хора, загинали в отдавна отминали битки, може да бъде толкова чувствителен към безпорядъка в домовете на другите.

— А какво мислите за темата на книгата, сър? — попита икономът. — Какво е мнението ви за нея?

— Много е странна! Магьосникът описва всички появи на представители на моя народ в тази страна. Има разкази за намесите ни в британските дела за благото на Британия и в прослава на жителите й. Той навсякъде изказва мнението, че няма нищо по-желателно от това съвременните магьосници да ни призовават и да ни молят за помощ. Проумявате ли нещо, Стивън? Аз — не. Когато исках да отведа краля на Англия в дома си и да му окажа всякакви почести, същият този магьосник ми попречи. Тогавашното му поведение имаше за цел единствено да ме обиди!

— Но аз мисля, сър — учтиво отбеляза Стивън, — че може би той не е разбрал добре кой сте и какъв сте.

— О, кой знае какво изобщо разбират тези англичани! Те разсъждават така странно! Невъзможно е да се разбере за какво мислят! Боя се, Стивън, че сам ще се убедите в това, когато станете техен крал!

— Аз наистина нямам желание да ставам крал, сър.

— Когато станете крал, ще разсъждавате другояче. Сега просто се разстройвате от мисълта, че няма да посещавате „Изгубена надежда“ и всичките си приятели. Но не се тревожете за това! И аз ще страдам, ако възкачването ви на трона стане повод за раздяла между нас. Аз обаче не виждам необходимост да живеете постоянно в Англия само защото сте неин монарх. Една седмица е най-дългият срок, който човек с изискан вкус се очаква да прекарва в такава скучна страна. Седмица е повече от достатъчно!

— Но какво ще стане със задълженията ми, сър? Струва ми се, че кралете имат много работа и колкото и да не ми се иска да ставам крал, не бих желал…

— Скъпи ми Стивън! — възкликна джентълменът с добродушно, но присмехулно задоволство. — За това са сенешалите! Те могат да се занимават с всички скучни държавни дела, докато вие сте при мен в „Изгубена надежда“ и се наслаждавате на обичайните ни забавления. Ще се връщате тук колкото да събирате данъците от англичаните и от покорените народи и да ги влагате в банка. Е, предполагам, че от време на време ще се налага да оставате в Англия, за да нарисуват портрета ви, та да може народът още повече да ви се възхищава. Понякога може великодушно да позволявате на най-красивите дами в кралството да се наредят на опашка, за да целунат ръката ви и да ви се обяснят в любов. После, след като изпълните докрай всичките си задължения, ще можете с чиста съвест да се върнете при лейди Поул и при мен! — джентълменът млъкна и потъна в необичайно дълбок размисъл. — Макар че, трябва да призная — каза той накрая, — удоволствието ми от компанията на лейди Поул вече не е толкова голямо, колкото беше някога. Има друга дама, която ми харесва много повече. Тя е умерено хубава, но недостигът на красота щедро се компенсира от живия й нрав и приятните й обноски. Освен това другата дама има едно голямо предимство пред лейди Поул. Както и двамата знаем, Стивън, колкото и често да посещава дома ми, лейди Поул винаги трябва да се връща обратно по силата на споразумението ми с магьосника. Но за другата дама не съм сключвал никакво глупаво споразумение. Отведа ли я веднъж, ще мога да я оставя завинаги при себе си!

Стивън въздъхна. Мисълта, че друга злочеста дама ще остане завинаги пленница на „Изгубена надежда“, много го натъжи. Но беше глупаво да се надява, че може по някакъв начин да го предотврати, а и това би могло да се окаже предимство за лейди Поул.

— В такъв случай — почтително заговори той — може би ще решите да освободите Нейно благородие от магията? Знам, че съпругът и приятелите й ще се радват да им я върнете.

— О, но лейди Поул ще бъде желан участник във всичките ни забавления! Хубавата жена винаги е добра компания, а не мисля, че в Англия има дами, равни по хубост на Нейно благородие. Дори във Феерия малко жени могат да се мерят с нея. Не, това, което предлагате, е абсолютно невъзможно. Но да се върнем на темата. Трябва да намерим начин да отвлечем тази дама от дома й и да я отведем в „Изгубена надежда“. Знам, Стивън, че ще ми съдействате далеч по-охотно, след като ви кажа, че заминаването на тази дама от Англия е решаваща крачка към благородната ни цел да ви направим крал. Това ще бъде тежък удар за враговете ни! Ще ги хвърли в дълбоко отчаяние! Ще предизвика спорове и несъгласия помежду им. О, да! Само хубави неща за нас и само лоши за тях! Ако не го направим, ще се провалим във възвишената си задача!

Стивън не проумяваше нищо от това. Дали джентълменът имаше предвид някоя от принцесите в замъка Уиндзор? Всички знаеха, че кралят полудя след смъртта на любимата си най-малка дъщеря. Може би джентълменът с коса като глухарче предполагаше, че загубата на поредната принцеса ще го убие или ще накара някой друг от членовете на кралското семейство да загуби разсъдъка си.

— Не, драги ми Стивън — каза джентълменът. — Въпросът е как да отвлечем дамата, без никой да забележи — най-вече магьосниците! — той помисли малко. — Сетих се! Донесете ми парче торфен дъб!

— Моля?

— Трябва да бъде дебело колкото вас и високо до ключицата ми.

— На драго сърце бих ви го донесъл, сър, но не знам какво е торфен дъб.

— Старо дърво, киснало в торфено блато в продължение на безброй векове!

— В такъв случай, сър, се боя, че няма голяма вероятност да намеря това дърво в Лондон. Тук няма торфени блата.

— Вярно, така е.

Джентълменът се облегна назад и се загледа в тавана, докато обмисляше възникналия проблем.

— Има ли друго дърво, подходящо за целите ви, сър? — попита Стивън. — На „Грейсчърч Стрийт“ има търговци на дървесина, които, смея да кажа…

— Не, не — отвърна джентълменът. — Трябва да се направи…

В този миг Стивън преживя нещо много странно: той скочи от стола си и стъпи на крака. В същия момент кафенето изчезна и на негово място се появи непрогледно тъмна, леденостудена празнота. Макар че не виждаше нищо, Стивън имаше усещането, че се намира на просторно и открито място. В ушите му свистеше зъл вятър и като че ли от всички страни го обливаше силен дъжд.

— …както трябва — продължи джентълменът с непроменен тон като преди. — Тук някъде има отлично парче торфен дъб. Мисля, че си спомням… — гласът му, който отекваше в близост до дясното ухо на Стивън, се отдалечи. — Стивън! — извика джентълменът. — Донесохте ли лизгар, рило и бивник?

— Как, сър? Какво, сър? Не, сър. Не нося нито едно от тези неща. Честно казано, не разбрах, че ще ходим някъде.

Стивън установи, че е нагазил до глезени в студена вода. Опита се да направи крачка встрани. Изведнъж земята опасно се раздвижи, той затъна до средата на прасците и извика.

— М-м-м? — измънка въпросително джентълменът.

— Аз… не бих си позволил да ви безпокоя, сър, но земята като че ли ме поглъща.

— Това е блато — услужливо обясни джентълменът.

— Със сигурност е ужасяващо място — Стивън направи опит да възприеме спокойния незаинтересован тон на събеседника си. Той твърде добре знаеше какво голямо значение придава джентълменът на достойното поведение във всяка ситуация и се боеше, че ако му покаже колко е уплашен, има вероятност джентълменът да се отврати от него и да го остави да затъне в блатото. Стивън направи опит да се размърда, но не намери твърдо място, на което да стъпи, размаха ръце и за малко да падне. Краката му затънаха още по-дълбоко във воднистата кал. Той отново извика. Блатото му отвърна с поредица крайно неприятни засмукващи звуци.

— О, Боже! Позволявам си да отбележа, сър, че затъвам все повече. Ох! — Стивън започна да се хлъзга настрани. — Често пъти сте имали добрината да изразявате привързаността си към мен, сър, и да казвате, че предпочитате моята компания пред тази на всеки друг човек. Ако не ви затруднява, дали бих могъл да ви помоля да ме измъкнете от това ужасно блато?

Джентълменът не си направи труда да отговори. Вместо това Стивън излетя от блатото и се приземи на краката си. Той беше премалял от ужас и копнееше да легне, но не смееше да помръдне. На мястото, където стоеше, земята беше достатъчно твърда, но бе неприятно мокра и Стивън нямаше представа къде е блатото.

— Бих се радвал да ви помогна, сър — извика той в тъмнината, — но не смея да мръдна от страх да не падна отново в блатото!

— О, няма значение! — отвърна джентълменът. — Всъщност не ни остава друго, освен да чакаме. Торфеният дъб се намира най-лесно на зазоряване.

— Но до изгрева на слънцето остават девет часа! — възкликна ужасен Стивън.

— Не, наистина, да седнем и да почакаме.

— Тук ли, сър? Но това е ужасно място. Тъмно, студено и зловещо!

— О, прав сте! Много неприятно! — съгласи се джентълменът с влудяващо спокойствие. После отново замълча и Стивън можеше само да предполага, че спътникът му е пристъпил към безумния си план да чакат слънцето да изгрее.

Леденият вятър пронизваше Стивън, влагата се просмукваше в цялото му същество, мракът го притискаше от всички страни и дългите часове се нижеха мъчително бавно. Той не очакваше, че ще заспи, но по някое време през нощта изпита известно облекчение от окаяното си положение. Не заспа, но засънува.

В съня си Стивън беше отишъл в кухненския килер да отреже на някого парче чуден пай със свинско. Но когато разряза пая, установи, че в него има съвсем малко свинско. По-голямата част от вътрешността му беше заета от град Бирмингам. Под кората на пая се вдигаше пушек от работилници и ковачници и се чуваше блъскане на чукове. Един от гражданите, любезен на вид джентълмен, случайно излезе през разреза и когато видя Стивън, каза…

Точно в този момент в съня му се разнесе пронизителен печален звук — протяжна скръбна песен на непознат език — и без да се събужда, Стивън разбра, че пее джентълменът с коса като глухарче.

Можем да посочим като основно правило, че когато човек запее, единствените, които се заслушват в песента му, са човешките му събратя. Това важи дори за чудно хубави песни. Другите хора може да се превъзнасят по песента, но като цяло останалите живи създания остават невъзмутими. Някое куче или котка може да погледне пеещия човек, конят, който е изключително умно животно, да спре да пасе, но нищо повече. Когато обаче феята запя, целият свят се заслуша. Стивън почувства как облаците застиват неподвижно, как спящите хълмове се въртят и мърморят насън, как студената мъгла се впуска в танц. За пръв път икономът разбра, че светът не е глух, а просто чака някой да му заговори на език, разбираем за него. В песента на феята земята разпознаваше собствените си думи.

Стивън продължи да сънува. Този път в съня си видя как хълмовете се движат и небето плаче. Дърветата дойдоха при него и му разказаха тайните си, като му откриха кои дървета са негови приятели и кои — врагове. В камъчетата и изсъхналите листа се криеха човешки съдби. Насън Стивън откри, че всичко на света — камъни и реки, листа и огън — има предназначение, което изпълнява най-усърдно, но също така разбра, че понякога е възможно да убедиш нещата да променят предназначението си.

Когато се събуди, слънцето изгряваше. Или поне така изглеждаше. Светлината беше водниста, мъждива и неизразимо тъжна. От всички страни се издигаха големи, сиви, навъсени хълмове, а между хълмовете се ширеше черно блато. Стивън никога не беше виждал пейзаж, така очевидно създаден с целта мигновено да хвърли човек в дълбоко отчаяние.

— Това едно от кралствата ви ли е, сър? — попита икономът.

— От моите кралства? — възкликна учуден джентълменът. — О, не! Това е Шотландия!

Той внезапно изчезна и след миг се появи отново с куп инструменти. Сред тях имаше брадва, гребло и три предмета, които Стивън не беше виждал досега. Единият приличаше малко на мотика, другият — на права лопата, а последният беше много странен, нещо средно между лопата и коса. Джентълменът ги връчи на Стивън, който ги изгледа озадачено.

— Нови ли са, сър? Толкова са лъскави!

— Ясно е, че не можем да използваме инструменти от обикновен метал за магическото начинание, което смятам да предприема. Тези са направени от сплав на живак и звезден блясък. А сега, Стивън, трябва да потърсим парче земя, където росата още не е паднала, и ако копаем там, със сигурност ще намерим торфен дъб!

В цялата долина тревите и ниската блатна растителност се къпеха в роса. Дрехите, ръцете, косата и кожата на Стивън бяха покрити с кадифена сива влага, а косата на джентълмена, която винаги изглеждаше зашеметяващо, сега блестеше още по-ярко от обикновено благодарение на искриците от милионите водни капчици. Той сякаш имаше ореол от диаманти.

Джентълменът бавно тръгна през долината, като се взираше в земята. Стивън го последва.

— А! — възкликна джентълменът. — Ето!

Откъде джентълменът разбра това — Стивън не можа да каже.

Те се намираха насред блатиста местност — същата като навсякъде другаде в долината. Наблизо нямаше дърво или камък, които да отбелязват мястото. Но джентълменът закрачи уверено напред, докато стигна плитка падина. По средата й имаше дълга и широка ивица земя без никаква роса.

— Копайте тук, Стивън!

Джентълменът се оказа изненадващо добре запознат с изкуството за добиване на торф. И макар че самият той не свърши никаква работа, подробно инструктира Стивън как да премахне горния пласт треви и мъх с един инструмент, как да изреже торфа с друг и как да повдигне изрязаните парчета с трети.

Стивън не беше привикнал на тежка физическа работа, затова скоро се задъха и цялото тяло го заболя. За щастие не му се наложи да копае твърде надълбоко, защото скоро удари на нещо, значително по-твърдо от торфа.

— А! — възкликна джентълменът много доволен. — Това е торфен дъб. Отлично! А, сега, Стивън, режете около него!

Това беше по-лесно да се каже, отколкото да се направи. Дори след като Стивън изряза достатъчно торф, за да оголи парчето дърво, все още му беше трудно да различи къде свършва дървото и къде започва торфът — и двете бяха черни, мокри и хлъзгави. Той изкопа още малко и разбра, че това всъщност беше цяло дърво, макар джентълменът да го наричаше парче.

— Не можете ли да го вдигнете с магия, сър? — попита Стивън.

— О, не! В никакъв случай! Аз ще го поискам от това дърво голяма услуга и затова наш дълг е да облекчим излизането му от блатото в широкия свят! Сега вземете тази брадва, Стивън, и отсечете парче, високо до ключицата ми. После ще го извадим с помощта на рилото и бивника!

Това отне още три часа. Стивън отсече парче дърво с исканата от джентълмена дължина, но изваждането му от блатото се оказа задача, непосилна за сам човек, и джентълменът се видя принуден да слезе в калната воняща яма заедно с него, след което двамата напрегнаха мишци, за да изтеглят и повдигнат дървото.

Когато най-после свършиха, Стивън се хвърли на земята в състояние на крайно изтощение, а джентълменът се изправи и доволно огледа дървото.

— Е — каза той, — беше много по-лесно, отколкото очаквах.

Внезапно Стивън отново се озова в горното помещение на кафене „Йерусалим“. Той погледна себе си, а после джентълмена. Хубавите им дрехи бяха съсипани, и двамата бяха от глава до пети в блатна кал.

За пръв път Стивън можа да разгледа парчето торфен дъб. То беше черно като катран, поресто и просмукано с черна вода.

— Трябва да го изсушим, иначе няма да става за нищо — отбеляза икономът.

— О, не! — възкликна джентълменът с ослепителна усмивка. — За моите цели и така ще свърши отлична работа.

[1] Уилям от Ланчестър е сенешал и любим слуга на Джон Ъскглас, в резултат на което и един най-влиятелните мъже в Англия. ↑

[2] Томас от Дъндейл, първият човешки слуга на Джон Ъскглас. Вж. бележка 2, глава 45. ↑

43
ЧУДНОТО ПРИКЛЮЧЕНИЕ НА МИСТЪР ХАЙД

Декември 1815 година

ЕДНА СУТРИН В ПЪРВАТА седмица на декември Джеръми почука на вратата на библиотеката в Ашфеър Хаус и каза, че мистър Хайд моли мистър Стрейндж да му отдели пет минути. Стрейндж се подразни, че го прекъсват. Откакто живееше на село, той се бе пристрастил към тишината и усамотението почти колкото Норел.

— О, добре! — промърмори той.

Като се забави само за да допише абзаца, да провери три-четири неща в биографията на Валънтайн Грейтрейкс, да попие мастилото от листа, да поправи няколко правописни грешки и отново да попие мастилото, Стрейндж незабавно се отправи към гостната.

Един джентълмен седеше сам до камината и замислено се взираше в огъня. Той беше мускулест, енергичен човек на около петдесет години, облечен в грубите дрехи и ботуши, характерни за джентълмен фермер. На масичката до него имаше чаша вино и чинийка с бисквити. Очевидно Джеръми беше решил, че гостът е седял сам достатъчно дълго и има нужда да се подкрепи.

Мистър Хайд и Джонатан Стрейндж бяха съседи от раждането си, но забележимите различия в състоянието и вкусовете не им позволяваха да бъдат повече от познати. Всъщност това беше първата им среща, откакто Стрейндж бе станал магьосник.

Те си стиснаха ръцете.

— Предполагам, сър — започна мистър Хайд, — че се чудите какво ме води у вас в такова време.

— Какво време?

— Много лошо, сър.

Стрейндж погледна през прозореца. Високите хълмове около Ашфеър бяха покрити със сняг. Всеки клон, всяка вейка се огъваше под снежния си товар. Дори въздухът сякаш беше побелял от студ и мъгла.

— Така е. Не бях забелязал. Не съм излизал от неделя.

— Прислужникът ви казва, че сте много зает с работата си. Моля да ме извините, че ви прекъсвам, но трябва да ви съобщя нещо, което не търпи отлагане.

— О! Няма нужда да ми обяснявате. А как е… — Стрейндж млъкна и се помъчи да си спомни дали мистър Хайд има жена, деца, братя, сестри или приятели, но установи, че е абсолютно неосведомен по този въпрос. — …фермата ви? — довърши той. — Доколкото си спомням, беше край Астън.

— По-близо е до Клънбъри.

— Клънбъри. Да.

— При мен всичко е наред, мистър Стрейндж, с изключение на нещо… обезпокоително, което ми се случи преди три дни. Оттогава все се питах дали да дойда и да ви го кажа. Поисках съвет от приятелите си и жена си и те всички се съгласиха, че трябва да ви разкажа какво съм видял. Преди три дни имах работа в Уелс, оттатък границата, с Дейвид Евънс — смея да предположа, че го познавате, сър.

— Виждали сме се. Никога не съм говорил с него. Форд го познава, струва ми се (Форд беше управителят на имението на Стрейндж).

— Е, сър, с Дейвид Евънс приключихме работа към два часа и аз бързах да се прибера у дома. Навсякъде лежеше дебел слой сняг и пътищата между нашия край и Ланфеър Уотърдайн бяха в много лошо състояние. Може би не знаете, сър, но къщата на Дейвид Евънс се намира на висок склон с хубав изглед на запад, и още щом излязохме навън, видяхме големи снежни облаци да пълзят към нас. Мисис Евънс, майката на Дейви, настояваше да остана да пренощувам у тях и да се прибера на другия ден, но Евънс и аз решихме, че всичко ще мине добре, ако тръгна веднага и се прибера по най-прекия път — с други думи, ако поема нагоре към Вала и премина в Англия, преди бурята да ме е настигнала[1].

— Към Вала? — попита Стрейндж и се намръщи. — Пътят дотам е стръмен и труден дори през лятото, а мястото е пусто, не дай Боже да ви се случи нещо. Не мисля, че аз бих предприел подобно пътуване. Но, предполагам, вие познавате нрава на тези хълмове по-добре от мен.

— Може би вие сте по-разумен от мен, сър. Докато яздех към Вала, задуха пронизващ силен вятър, вдигна вече натрупания сняг и го завъртя във въздуха. Снегът полепна по чула на коня и по палтото ми и когато погледнах надолу, видях, че целите сме бели като склона на хълма. Като всичко наоколо. Вятърът образуваше от снега призрачни фигури и ми се струваше, че съм заобиколен от танцуващи призраци, зли духове и лоши ангели като в приказките на онази арабска дама. Горкият ми кон, който иначе не е нервно животно, постоянно се плашеше от невидими неща. Както можете да си представите, вече започвах да се разкайвам, че не съм се възползвал от гостоприемството на мисис Евънс, и изведнъж чух биене на камбана.

— На камбана? — попита Стрейндж.

— Да, сър.

— Но каква може да е била тази камбана?

— Няма откъде да се вземе, сър, на това отдалечено място. Всъщност цяло чудо е, че изобщо я чух при този вой на вятъра и пръхтенето на коня.

Стрейндж реши, че мистър Хайд е дошъл, за да получи обяснение за странното биене на камбаната, и заговори за магическото значение на камбаните: как биенето на камбани се използва като зашита срещу феи и други зли духове и как зла фея може да се сплаши със звън на църковна камбана. И в същото време се знае, че феите обичат камбанния звън, феината магия често се придружава от биене на камбана и често при появата на феи се чува камбанен звън.

— Не мога да обясня това странно противоречие — каза той. — Магьосниците теоретици от векове размишляват над него.

Мистър Хайд изслуша тази реч с много любезен и внимателен вид. Когато Стрейндж свърши, гостът каза:

— Но камбаната беше само началото, сър.

— О! — възкликна Стрейндж с лека досада. — Добре. Продължете.

— Изкачих се толкова нависоко, че видях Вала. Той върви по цялото протежение на хребета. Имаше няколко повалени дървета и разрушени части от каменна стена. Погледнах на юг и видях една дама да върви с бърза крачка покрай Вала право към мен…

— Дама!

— Видях я съвсем ясно. Косата и беше разпусната и вятърът я вдигаше и развяваше — мистър Хайд показа с ръце как косата на дамата се развявала в снежния въздух. — Мисля, че й извиках. Сигурен съм, че тя се обърна и ме погледна, но не спря, нито забави крачка. После отново извърна глава и продължи да върви покрай Вала, заобиколена от снежните привидения. Беше облечена в черна рокля. Без шал. Без палто. И това ме накара да се уплаша за нея. Помислих, че може да я е сполетяла някаква ужасна злополука. Затова пришпорих коня нагоре с най-голямата бързина, на която бедното животно беше способно. Стараех се да не изгубя дамата от поглед, но вятърът постоянно пръскаше сняг в очите ми. Стигнах Вала — дамата никъде не се виждаше. Започнах да снова напред-назад покрай Вала. Търсех я и крещях до прегракване: бях сигурен, че е паднала в някоя пряспа или се е спънала в купчина камъни, или е стъпила в заешка дупка. Или е била отведена нанякъде от човека, който й е навредил.

— Навредил?

— Ами, сър, предположих, че някой, който е искал да й стори зло, я е завел при Вала. Напоследък се случват какви ли не ужасни неща.

— Дамата позната ли ви беше?

— Да, сър.

— Коя е тя?

— Мисис Стрейндж.

Последва секунда мълчание.

— Но това е невъзможно — каза Стрейндж озадачен. — Мистър Хайд, ако с мисис Стрейндж се беше случило нещо от обезпокоително естество, мисля, че все някой щеше да ми съобщи. Не съм чак толкова погълнат от книгите си, че да не разбера. Съжалявам, мистър Хайд, но имате грешка. Която и да е била тази бедна жена, със сигурност не е мисис Стрейндж.

Мистър Хайд поклати глава.

— Ако ми се случи да срещна вас, сър, в Шрусбъри или Лъдлоу, може да не ви позная веднага. Но бащата на мисис Стрейндж четиридесет и седем години беше помощник-свещеник в нашата енория. Познавам мисис Стрейндж — тогава мис Удхоуп — още откакто правеше първите си стъпки в двора на църквата в Клънбъри. Дори ако не се беше обърнала да ме погледне, пак щях да я позная. Щях да разпозная фигурата й, походката й, всичко.

— Какво направихте, след като изгубихте жената от поглед?

— Препуснах и дойдох направо тук, но слугата ви не ме пусна.

— Джеръми? Човекът, с когото говорихте преди малко?

— Да. Каза, че мисис Стрейндж е жива и здрава и си е у дома. Признавам, че не му повярвах, затова обиколих къщата и надникнах във всички прозорци, и накрая я видях да седи на дивана в същата тази стая — мистър Хайд посочи въпросния диван. — Беше със светлосиня рокля, а не с черна.

— Е, в това няма нищо странно. Мисис Стрейндж никога не носи черно. Това не е цвят, който според мен подхожда на млада жена.

Мистър Хайд поклати глава и се намръщи.

— Иска ми се да ви убедя, сър, че точно това видях. Но виждам, че не мога.

— А аз искам да ви го обясня. Но не мога.

На раздяла те си стиснаха ръцете. Мистър Хайд погледна сериозно домакина си и каза:

— Никога не съм й желал злото, мистър Стрейндж. Благодарен съм, че е здрава и невредима.

Стрейндж леко се поклони.

— И намерението ни е да я запазим такава. Вратата се затвори зад гърба на мистър Хайд.

Стрейндж почака няколко секунди и отиде да потърси Джеръми.

— Защо не ми каза, че е идвал и преди?

Джеръми издаде звук, подобен на презрително сумтене.

— Мислех, че не си струва да ви занимавам с такива безсмислици, сър! Дами в черни рокли се разхождат в снежни бури!

— Надявам се да не си се държал прекалено грубо с него.

— Аз ли, сър? Не, нищо подобно!

— Може да е бил пиян. Да, предполагам, че това е причината. Сигурно с Дейвид Евънс са отпразнували успешното приключване на сделката си.

Джеръми се намръщи.

— Не мисля, сър. Дейвид Евънс е методистки свещеник.

— О! Е, да. Сигурно си прав. А и всъщност не прилича на халюцинация, предизвикана от пиянство. По-скоро е нещо, което човек би си представил, ако вземе опиум, след като е чел някой от романите на мисис Радклиф.

Стрейндж се почувства обезпокоен от посещението на мистър Хайд. Представата за Арабела — дори за илюзорна, въображаема Арабела, — изгубена в снега и бродеща по хълмовете, го смути. Той неволно си спомни за майка си, която ходеше на самотни разходки по същите тези хълмове, за да избяга от нещастието на злополучния си брак. По време на една буря тя настина, разболя се и умря.

По-късно на вечеря Стрейндж каза на Арабела:

— Днес се срещнах с Джон Хайд. Той мисли, че те е видял миналия вторник да вървиш покрай Вала в снежна буря.

— Не!

— Да.

— Горкият човек! Сигурно доста се е стъписал.

— Мисля, че да.

— Като дойде Хенри, непременно ще навестим мистър и мисис Хайд.

— Струва ми се, че възнамеряваш да навестиш всички в Шропшир, когато дойде Хенри — отбеляза Стрейндж. — Дано не останеш разочарована.

— Разочарована? Какво имаш предвид?

— Само, че времето е лошо.

— Тогава ще кажем на Харис да кара бавно и внимателно. Но той и без това ще го направи. А и Старлинг е много спокоен кон. Старлинг не се плаши от сняг и лед. Освен това, както знаеш, има хора, които Хенри е длъжен да посети — хора, които много ще се разстроят, ако не отиде да ги види. Джени и Олуън, старите слуги на баща ми. Те не говорят за нищо друго, освен за идването на Хенри. За последен път са го виждали преди пет години, а едва ли ще доживеят да го видят след още пет, горките.

— Добре! Добре! Казах само, че времето е лошо. Това е всичко.

Но не беше съвсем всичко. Стрейндж съзнаваше, че Арабела възлага големи надежди на това гостуване. Откакто се бе омъжила, тя рядко виждаше брат си. В Лондон той не идваше на „Сохо Скуеър“ толкова често, колкото й се искаше, а когато дойдеше, не оставаше толкова дълго, колкото тя се надяваше. Но това гостуване за Коледа щеше да възроди предишната им близост. Заедно те щяха да обиколят всички места от своето детство, а Хенри бе обещал, че ще остане почти месец.

Хенри пристигна и отначало като че ли най-съкровените желания на Арабела се сбъднаха. По време на първата им вечеря заедно разговорът беше много оживен. Хенри носеше много новини от Грейт Хитхердън, селото в Нотингамшир, където беше енорийски свещеник[2].

Грейт Хитхердън беше голямо и богато село. В околността му живееха няколко благороднически семейства. Хенри се радваше на уважението на тамошното общество. След като надълго и нашироко разказа за приятелите си и техните балове и вечери, той заключи:

— Но не искам да мислите, че пренебрегваме благотворителната дейност.

Ние сме активна общност. Има много неща, които могат да се направят, и много хора в нужда. Завчера посетих едно бедно и болно семейство и заварих в дома им мис Уоткинс, която вече раздаваше пари и добри съвети. Мис Уоткинс е много състрадателна млада дама — тук Хенри млъкна, сякаш очакваше някой да каже нещо.

Стрейндж го погледна безизразно и после изведнъж като че ли го осени мисъл.

— Е, Хенри, моля да ме извиниш. Сигурно ни смяташ за много несъобразителни. Спомена мис Уоткинс пет пъти за десет минути и нито Бел, нито аз зададохме и един въпрос за нея. Тази вечер и двамата сме малко недосетливи — от студения уелски въздух е, мозъкът ти замръзва, — но сега, когато схванах намека ти, с радост ще те разпитам за нея колкото подробно пожелаеш. Руса ли е или тъмнокоса? Мургава или бледа? Какво предпочита — пиано или арфа? Кои са любимите й книги?

Хенри, който предположи, че Стрейндж го взема на подбив, се намръщи и реши да не казва нищо повече за дамата.

Арабела стрелна съпруга си с хладен поглед и започна да разпитва по-деликатно, в резултат на което скоро изкопчи от Хенри следните сведения: мис Уоткинс се беше преместила наскоро в Грейт Хитхердън, малкото й име беше Софрония, тя живееше с настойниците си мистър и мисис Суунфърст (нейни далечни роднини), обичаше да чете (макар че Хенри не знаеше точно какво), любимият й цвят беше жълтият и не понасяше ананаси.

— А как изглежда? Хубава ли е? — попита Стрейндж.

Този въпрос видимо смути Хенри.

— Мис Уоткинс не минава за първа хубавица, не. Но като я опознаеш, разбираш, че е изключителна. Хора от двата пола, които отначало изглеждат невзрачни, могат да ни се сторят дори хубави, след като ги опознаем. Начетеност, приятни обноски и кротък нрав — тези неща с по-голяма вероятност биха допринесли за щастието на един съпруг, отколкото преходната красота.

Стрейндж и Арабела останаха изненадани от това изказване. Последва мълчание и Стрейндж попита:

— А парите?

Хенри го изгледа с кротко задоволство.

— Десет хиляди фунта — каза той.

— Скъпи ми Хенри! — възкликна Стрейндж.

По-късно, когато останаха насаме, той сподели с Арабела:

— Доколкото разбирам, трябва да поздравим Хенри за находчивостта му. Изглежда, той е открил тази дама преди всички останали. Останах с впечатление, че не я засипват с предложения — може би в лицето или фигурата й има нещо, което й пречи да се радва на всеобщ възторг.

— Но аз не мисля, че причината е само в парите — каза Арабела, която искаше да защити брат си. — Струва ми се, че има и известна симпатия, Иначе Хенри изобщо не би я погледнал.

— О, предполагам — съгласи се Стрейндж, — Хенри е много добър човек. И освен това знаеш, че аз не се меся в тези неща.

— Усмихваш се — каза Арабела, — но не знам с какво право. И аз навремето бях находчива като Хенри. Не мисля, че преди мен изобщо някоя дама е мислила да се ожени за теб — с този дълъг нос и неприветлив нрав.

— Вярно — отвърна Стрейндж замислен. — Бях забравил. Това е семеен недостатък.

На следващия ден Стрейндж остана в библиотеката, а Арабела и Хенри излязоха да посетят Джени и Олуън. Но радостта от първите им няколко дни заедно не трая дълго. Арабела скоро откри, че между нея и брат й вече няма много общи неща. Хенри беше прекарал последните седем години в малко селце. Тя, от друга страна, бе живяла в Лондон, където бе станала свидетел на някои от най-важните събития за последните години. Поддържаше приятелски отношения с не един министър от кабинета. Познаваше се с премиер-министъра и няколко пъти бе танцувала с херцог Уелингтън. Беше се срещала с кралските херцози, бе правила реверанси пред принцесите и всеки път, когато отидеше в Карлтън Хаус, получаваше усмивка и добра дума от принц-регента. Колкото до широките й познанства с всички, свързани със славното възраждане на английската магия, това се разбираше от само себе си.

Но докато тя живо се интересуваше от всички новини около брат си, той не проявяваше почти никакъв интерес към нея. Описанията на лондонския живот го караха само да отвръща любезно: „А, наистина ли?“ Веднъж, докато споделяше какво й е казал херцог Уелингтън и какво му е отговорила тя, Хенри се обърна и я погледна с вдигнати вежди и невъзмутима усмивка, които като че ли ясно казваха: „Не ти вярвам.“ Това негово поведение я нарани. Арабела не смяташе, че се хвали: подобни срещи бяха част от ежедневието й в Лондон. Тя с болка осъзна, че докато неговите писма са й доставяли радост, той е намирал нейните за скучни и превзети.

Междувременно бедният Хенри имаше свои оплаквания. Като момче той се бе възхищавал от Ашфеър Хаус. Големината и разположението на къщата, а също и високопоставеното място, което собственикът й заемаше в обществото, го изпълваха с възторг. Той с нетърпение чакаше деня, когато Джонатан Стрейндж ще я наследи, за да може да идва в Ашфеър във важното качество на приятел на господаря. Сега, след като всичко това се случи, Хенри установи, че престоят в тази къща не му допада. Ашфеър отстъпваше на много къщи, които той беше виждал през последните години. Имаше почти толкова фронтони, колкото и прозорци. Стаите бяха с ниски тавани и причудливи форми. Многото поколения обитатели бяха слагали прозорци където им хрумне, без изобщо да се замислят за външния облик на къщата, а в стаите беше тъмно, защото всички прозорци до един бяха обрасли с пълзящи рози и бръшлян. Къщата беше старомодна — тя бе, както Стрейндж се изразяваше, точно онзи вид къща, в който дамите от романите обичат да се чувстват потиснати. В последно време в Грейт Хитхердън се обновяваха много къщи и се строяха елегантни нови вили за дами и господа с вкус към пасторалната атмосфера, затова — отчасти защото Хенри не беше способен да запази нещо само за себе си, а отчасти и защото възнамеряваше скоро да се жени и мислите му бяха заети с всякакви домакински подобрения — той не можа да се въздържи и даде на Стрейндж няколко съвета в тази насока. Особено го дразнеше разположението на обора, защото, както сподели със Стрейндж, „човек трябва да мине през него, за да стигне до южния край на парка и градината. Лесно би могъл да го събориш и да го построиш другаде“.

Стрейндж не му отговори, а най-неочаквано се обърна към съпругата си: — Любов моя, надявам се, че къщата ти харесва? Боя се, че никога досега не ми е хрумвало да те попитам за това. Ако кажеш, че не ти харесва, незабавно ще се преместим другаде!

Арабела се разсмя и каза, че е съвсем доволна от къщата.

— И съжалявам, Хенри, но съм доволна от разположението на обора точно както и от всичко останало.

Хенри направи втори опит:

— Е, сигурно ще се съгласиш, че ще внесеш голямо подобрение, дори само ако отсечеш онези дървета, които растат безразборно около къщата и затъмняват всички стаи. Израснали са съвсем произволно — предполагам там, където са паднали жълъдите или семената им.

— Какво? — попита Стрейндж, който през втората част от разговора седеше с поглед, сведен към книгата си.

— Дърветата — каза Хенри.

— Кои дървета?

— Онези там — отвърна Хенри и посочи група великолепни стари дъбове, ясени и букове, които растяха пред прозореца.

— В качеството си на съседи тези дървета са много примерни. Гледат си работата и никога не ми пречат. Мисля, че и аз би трябвало да им отвръщам със същото.

— Но те закриват гледката.

— Ти също, Хенри, но все още не съм те отсякъл.

Истината беше, че макар Хенри да проявяваше голямо усърдие в критиките си към земите и разположението на къщата, те не бяха истинският повод за недоволството му. Това, което наистина го смущаваше, беше, че в нея витаеше магически дух. Когато Стрейндж се захвана с магия, Хенри го прие спокойно. По онова време вестите за чудните постижения на мистър Норел едва започваха да се разпространяват из кралството. Магията изглеждаше по-скоро езотеричен дял от историята, забавление за богати безделници, и Хенри все още продължаваше да я възприема в тази светлина. Той се гордееше с благополучието на Стрейндж, с богатството му, с потеклото му, но не и с магическите му способности. Хенри винаги малко се изненадваше, когато някой го поздравяваше за родството му с втория велик магьосник на епохата.

Стрейндж далеч не отговаряше на идеала на Хенри за богат английски джентълмен. Той отдавна бе изоставил всички онези занимания, с които джентълмените в английската провинция обикновено запълват времето си. Не се интересуваше нито от земеделие, нито от лов. Съседите му излизаха да стрелят — Хенри чуваше изстрелите им из заснежените гори и полета и лая на кучетата им, — но Стрейндж никога не посягаше към пушката си. Арабела трябваше с часове да го убеждава да излезе и да се поразходи за половин час. Книгите в библиотеката, принадлежала на баща му и дядо му — творби на английски, старогръцки и латински език, които всеки джентълмен държи по рафтовете си, — бяха извадени и струпани на купчини по земята, за да направят място за книгите и тетрадките на Стрейндж[3]. Списания, посветени на магическата практика, като „Приятелите на английската магия“ и „Съвременен магьосник“, бяха пръснати навсякъде из къщата. На една от масите в библиотеката се мъдреше голям сребърен съд, който понякога беше пълен с вода. Стрейндж често сядаше и половин час се взираше във водата, докосваше повърхността, правеше странни жестове и си водеше бележки за видяното. На друга маса сред купчина книги беше разпъната карта на Англия, на която Стрейндж отбелязваше древните феини пътища, водили някога от Англия в неизвестни земи.

Имаше и други неща, които Хенри разбираше само отчасти, но определено не харесваше. Например понякога виждаше как стаите в Ашфеър придобиват странен вид, но не разбираше, че това е защото огледалата в къщата на Стрейндж еднакво отразяват светлината отпреди половин час и отпреди сто години. А сутрин, когато се будеше, и вечер, точно преди да заспи, чуваше далечно биене на камбана — печален звук като камбаната на потънал град, чийто звън се разнася по цялата океанска шир. Хенри не се замисляше за камбанния звън — всъщност дори не си спомняше за него, — но меланхолията, която звукът навяваше, му вляеше през целия ден.

Той намираше утеха от всичките си разочарования и недоволства в непрестанното сравняване на начина на живот в Грейт Хитхердън с този в Шропшир (до голяма степен в ущърб на Шропшир) и в размисли на глас по повод упоритите кабинетни занимания на Стрейндж — „сякаш няма имущество и тепърва трябва да печели парите си“. Тези забележки той адресираше главно към Арабела, но Стрейндж често беше наблизо и много скоро Арабела изпадна в неизбежното положение на помирител между двамата.

— Когато ми трябва съвет от Хенри — мърмореше Стрейндж, — ще му го поискам. Какво му влиза в работата, питам аз, къде ще построя обора си? Или как прекарвам времето си?

— Много е досадно, любов моя — съгласи се Арабела, — и нищо чудно, че се дразниш, но само помисли…

— Аз се дразня! Той е този, който постоянно се заяжда с мен!

— Ш-шт, ш-шт! Ще те чуе. Ти положи много усилия и всеки би се съгласил, че прояви ангелско търпение. Но, знаеш ли, мисля, че той го прави от добро чувство. Просто не знае как да го изрази и въпреки всичките си недостатъци много ще ни липсва, когато си замине.

По повод последното Стрейндж не изглеждаше толкова убеден, колкото на Арабела й се искаше. Затова тя добави:

— Бъди мил с Хенри! Заради мен.

— Разбира се! Разбира се! Аз съм самото търпение. Знаеш го! Има една пословица, много стара, за това как свещениците сеят жито, а магьосниците сеят ръж на едно и също поле. Смисълът е, че свещениците и магьосниците никога няма да се разберат[4]. Досега не съм го разбирал. Мислех, че съм в дружески отношения с лондонското духовенство. Управителят на Уестминстърското абатство и капеланът на принц-регента са много приятни хора, Но Хенри ме вбесява.

На Коледа заваля гъст и обилен сняг. Дали от пререканията през последните дни или по някаква друга причина, Арабела от сутринта се чувстваше зле, имаше главоболие и не можеше да стане от леглото. Стрейндж и Хенри бяха принудени цял ден да си правят компания един на друг. Хенри говори много за Грейт Хитхердън, а вечерта играха на екарте. Това беше игра, която и двамата обичаха и която вероятно би породила по-непринудено веселие, ако по средата на втората игра Стрейндж не обърна деветка пика, което тутакси породи у него нови идеи относно магическото значение на тази карта. Той остави играта, остави Хенри и взе картата със себе си в библиотеката, за да я изучава. Хенри остана да се развлича както намери за добре.

Стрейндж се събуди — или почти — в ранните часове на следващата сутрин. Стаята беше изпълнена със слабо сребристо сияние, което можеше да се дължи на отражението на лунната светлина в снега отвън. Стори му се, че вижда Арабела, облечена и седнала в краката му с гръб към него. Тя решеше косата си. Стрейндж й каза нещо — или поне така му се стори.

После отново заспа.

Към седем часа той се събуди с намерението да отиде в библиотеката и да поработи на спокойствие час-два преди ставането на Хенри. Стрейндж бързо стана, отиде в гардеробната си и позвъни на Джеръми Джоунс, за да дойде да го избръсне.

В осем часа прислужницата на Арабела, Джанет Хюз, почука на вратата на спалнята й. Отговор не последва и като реши, че господарката й може все още да страда от главоболие, Джанет си тръгна.

В десет часа Стрейндж и Хенри закусиха заедно. Хенри беше решил да посвети деня си на лов и не можеше да убеди Стрейндж да го придружи.

— Не, не. Имам работа, но това няма защо да те спира. В края на краищата, ти познаваш тукашните полета и гори не по-зле от мен. Мога да ти заема пушката си, а съм сигурен, че кучета ще се намерят.

Джеръми Джоунс влезе и каза, че пак е дошъл мистър Хайд. Очаквал го в коридора и искал незабавно да говори със Стрейндж.

— О, какво иска този път? — промърмори Стрейндж.

Мистър Хайд влезе запъхтян и пребледнял от тревога.

Изведнъж Хенри възкликна:

— Какво, за Бога, прави този човек? Ще излиза ли или ще влиза?

Един от множеството източници на раздразнение за Хенри в Ашфеър беше, че прислугата рядко се държеше със степента на почтителност, която според него подобаваше на такова богато домакинство. В този случай Джеръми Джоунс бе тръгнал да излиза от стаята, но на вратата се беше спрял и припряно си шепнеше с друг слуга, който стоеше в коридора.

Стрейндж погледна към вратата, въздъхна и каза:

— Хенри, наистина няма значение. Мистър Хайд, аз…

Междувременно мистър Хайд, чието вълнение се усили от чакането, извика:

— Преди час видях мисис Стрейндж на уелските хълмове! Хенри подскочи и погледна Стрейндж.

Стрейндж изгледа хладно мистър Хайд и каза:

— Няма нищо, Хенри. Наистина няма нищо.

Мистър Хайд трепна при тези думи, но благодарение на упорития си нрав успя да ги преглътне.

— Видях я при замъка Идрис и точно като миналия път мисис Стрейндж вървеше с гръб към мен и не можах да зърна лицето й. Опитах се да я проследя и да я настигна, но я изгубих от поглед. Знам, че миналия път изглеждаше като видение — илюзия, родена от собствения ми мозък в снежната виелица, — но днес е ясно и тихо и съм сигурен, че видях мисис Стрейндж — така ясно, както виждам вас, сър.

— Миналия път? — попита Хенри озадачен.

Стрейндж нетърпеливо благодари на мистър Хайд, че е бил така добър да им съобщи за това… (той не можа да намери думата, която търсеше).

— Но тъй като знам, че мисис Стрейндж е на сигурно място в дома ми, надявам се, няма да се учудите, ако…

Джеръми внезапно нахлу в стаята. Отиде право при Стрейндж, наведе се и зашепна в ухото му.

— Хайде, човече, говори! Кажи какво има! — възкликна Хенри.

Джеръми колебливо погледна към господаря си, но Стрейндж не каза нищо. Той закри устата си с ръка и очите му зашариха из стаята, сякаш бе силно развълнуван от не особено приятна новина.

Джеръми каза:

— Мисис Стрейндж не е в къщата, сър. Не знаем къде е.

Хенри заразпитва мистър Хайд за това, което бе видял на хълмовете, и едва му оставяше време да отговори, преди да зададе следващия въпрос. Джеръми Джоунс ги гледаше и се мръщеше. Междувременно Стрейндж седеше в мълчание и гледаше пред себе си. Изведнъж скочи и бързо излезе от стаята.

— Мистър Стрейндж! — извика мистър Хайд. — Къде отивате?

— Стрейндж! — провикна се Хенри.

Тъй като нищо не можеха да решат и да направят без него, те нямаха друг избор, освен да го последват. Стрейндж се изкачи по стълбите към библиотеката на първия етаж и се запъти право към големия сребърен съд, който стоеше на масата.

— Донеси вода — заповяда той на Джеръми Джоунс. Джеръми Джоунс донесе кана с вода и напълни съда.

Стрейндж произнесе една-единствена дума и стаята сякаш притъмня и се изпълни със сенки. В същия момент водата в съда стана по-тъмна и леко матова.

Притъмняването ужаси Хенри.

— Стрейндж! — извика той. — Какво правим тук? Смрачава се! Сестра ми е отвън. Не бива да оставаме в къщата и минута повече! — Хенри се обърна към Джеръми Джоунс като единствения от присъстващите, който имаше някакво влияние над Стрейндж. — Кажи му да престане! Трябва да тръгнем да я търсим!

— Тихо, Хенри — каза Стрейндж.

Той два пъти прокара пръст по повърхността на водата. Появиха се две бляскави светли ивици и я разделиха на четири. Стрейндж направи знак над една от четвъргините. В нея се появиха звезди, още ивици, жилки и нишки светлина. Той се вгледа във водата. После направи знак над втората четвъртина. Появиха се други светли шарки. Стрейндж повтори процедурата с третата и четвъртата част. Ивиците светлина се промениха. Те се раздвижиха и заблестяха, на моменти заприличваха на писмена, друг път — на знаци върху карта или на съзвездия.

— Какъв е смисълът на всичко това? — попита мистър Хайд озадачен.

— Да я намерим — отвърна Стрейндж. — Поне това е идеята.

Той докосна една от четвъртините. Веднага шарките в останалите части изчезнаха. Светлите ивици започнаха да се разрастват, докато изпълниха цялата повърхност. Стрейндж я раздели на четвъртини, вгледа се и докосна една от тях. Той повтори процедурата няколко пъти. Шарките ставаха все по-гъсти и все повече заприличваха на карта. Но колкото повече напредваше Стрейндж, толкова по-колебливо ставаше изражението на лицето му и толкова по-малко убеден изглеждаше в нещата, които виждаше в съда.

След няколко минути Хенри не издържа и извика:

— За Бога, сега не е време за магии! Арабела се е изгубила! Стрейндж, умолявам те! Остави тези глупости и да вървим да я търсим!

Стрейндж нищо не отвърна, само погледна ядосано и плесна по водата. Шарките и звездите мигом изчезнаха. Той пое дълбоко дъх и започна отначало. Този път действаше по-уверено и бързо стигна до нещо, което му се стори съществено. Но вместо да извлече полезни сведения от видяното, Стрейндж седна и се загледа във водата с учудване и недоумение.

— Какво има? — тревожно попита мистър Хайд. — Мистър Стрейндж, виждате ли жена си?

— Не проумявам нищо от това, което магията ми казва! Тя твърди, че Арабела не е в Англия. Нито в Уелс. Нито в Шотландия. Нито във Франция. Не мога да я разчета правилно. Прав си, Хенри. Губя си времето тук, Джеръми, донеси ботушите и палтото ми!

Изведнъж на повърхността на водата се появи видение. В древна мрачна зала танцуваха група красиви мъже и жени. Но тъй като Стрейндж не видя каква връзка има това с Арабела, той плесна по водата. Видението изчезна.

Отвън дебел слой сняг покриваше света. Всичко беше замръзнало, неподвижно и смълчано. Първо трябваше да се претърси землището на Ашфеър. Когато се оказа, че там няма дори птичка, Стрейндж, Хенри, мистър Хайд и слугите се заеха да претърсват пътищата.

Три прислужници се върнаха обратно в къщата и отидоха на тавана, където никой не се бе качвал още от годините, когато Стрейндж беше малко момче. Те взеха брадва и чук и отвориха раклите, които стояха заключени от петдесет години. Надзърнаха във всички шкафове и скринове, някои от които трудно биха побрали дете, а какво остава за възрастна жена.

Някои слуги се втурнаха към къщите в село Клън. Други яхнаха коне и препуснаха към Клънтън, Пърслоу, Клънбъри и Уиткот. Скоро нямаше къща в околността, в която да не знаеха, че мисис Стрейндж е изчезнала, и нямаше домакинство, което да не е изпратило някого да помага в търсенето. Междувременно жените в къщите поддържаха добре огъня и правеха всевъзможни приготовления, за да може ако доведат мисис Стрейндж в техния дом, тя незабавно да получи всичката топлина, храна и удобства, които човек би могъл да поеме наведнъж.

Още в първия час към тях се присъедини капитан Джон Еъртън от 12-и полк на леките драгуни, воювал с Уелингтън и Стрейндж на Пиренейския полуостров и при Ватерлоо. Неговите земи бяха в съседство с тези на Стрейндж. Двамата бяха връстници и съседи от цяла вечност, но капитан Еъртън беше срамежлив и резервиран джентълмен и те едва ли разменяха повече от двадесет думи годишно. В тази кризисна ситуация той пристигна с карти и с тържественото обещание да помогне на Стрейндж и Хенри с всичко, което е във възможностите му.

Скоро стана ясно, че мистър Хайд не е единственият човек, видял Арабела. Двама работници — Мартин Оукли и Оуън Булбридж — също я бяха видели. Джеръми Джоунс научи това от приятели на работниците, затова веднага яхна първия попаднал кон и препусна през заснежените полета към бреговете на река Клън, където Оукли и Булбридж се бяха присъединили към търсенето. Джеръми почти насила ги подкара обратно към село Клън, за да се срещнат с капитан Еъртън, мистър Хайд, Хенри Удхоуп и Стрейндж.

Джентълмените установиха, че разказът на Оукли и Булбридж странно противоречи на разказаното от мистър Хайд. Мистър Хайд видял Арабела да се движи в северна посока по голите заснежени хълмове на замъка Идрис. Това се случило точно в девет часа и точно както миналия път мистър Хайд бе дочул камбанен звън.

От друга страна, Оукли и Булбридж я видели да върви с бърза крачка между тъмните голи дървета на около пет мили източно от замъка Идрис, но и двамата твърдяха, че това е станало точно в девет часа.

Капитан Еъртън се намръщи и попита Оукли и Булбридж как са разбрали, че е девет часа, след като за разлика от мистър Хайд никой от тях няма джобен часовник. Оукли отвърна, че са решили, че трябва да е девет, защото са чули звън на камбани. Според Оукли звънът е идвал от църквата „Сейнт Джордж“ в Клън. Булбридж обаче каза, че не е идвал от „Сейнт Джордж“, защото те са чули звън на много камбани, а там камбаната е една. Каза още, че звънът е бил тъжен, погребален звън, но когато го помолиха да обясни какво има предвид, Булбридж не можа.

Двата разказа съвпадаха във всички други детайли. В нито един нямаше небивалици за черни рокли. И тримата мъже казаха, че Арабела е била облечена в бяла рокля, както и всички се съгласиха, че е вървяла доста бързо. Никой от тях не беше видял лицето й.

Капитан Еъртън изпрати мъжете да претърсват тъмната заснежена гора на групи от по четирима и петима. Помоли жените да донесат фенери и топли дрехи и изпрати конници да огледат високите голи хълмове около замъка Идрис. Избра мистър Хайд, който не би се задоволил с по-малко, да води групата. Десет минути след като Оукли и Булбридж разказаха какво са видели, всички групи бяха тръгнали. Търсиха, докато имаше дневна светлина, но тя не се задържа дълго. Бяха изминали едва пет дни от зимното слънцестоене: в три часа светлината започваше да отслабва, в четири ставаше тъмно.

Хората се върнаха в дома на Стрейндж, където капитан Еъртън възнамеряваше да направи равносметка на постигнатото дотук и да вземе решение какво да правят по-нататък. Няколко от живеещите наблизо дами също бяха там. Те се опитаха да чакат в домовете си новини за съдбата на мисис Стрейндж и установиха, че това е самотно и тревожно занимание. Дамите дойдоха в Ашфеър отчасти да предложат помощта си, но най-вече да намерят утеха в компанията на останалите.

Последни пристигнаха Стрейндж и Джеръми Джоунс. Те дойдоха с кални ботуши направо от обора. Стрейндж беше с посивяло като пепел лице и хлътнали очи. Той говореше и се движеше като насън. Може би дори нямаше да се сети да седне, ако Джеръми Джоунс не го бе побутнал към един стол.

Капитан Еъртън разгъна картите си на масата и започна да разпитва всяка от групите къде е била и какво е открила — което беше абсолютно нищо.

Всеки от присъстващите се замисли, че старателно изрисуваните линии и думи на картите в действителност са заледени езера и реки, смълчани гори, замръзнали долчинки и високи голи хълмове и всеки от тях си спомни колко много овце, крави и диви животни са измрели през този сезон.

— Мисля, че през нощта се събудих… — внезапно се обади дрезгав глас.

Присъстващите се огледаха.

Стрейндж продължаваше да седи на стола, където Джеръми го беше настанил. Ръцете му висяха отпуснати покрай тялото, погледът му беше забит в пода.

— Мисля, че през нощта се събудих. Не знам точно по кое време. Арабела седеше на леглото в краката ми. Беше облечена.

— Не го казахте по-рано — отбеляза мистър Хайд.

— Бях забравил. Мислех, че съм сънувал.

— Не разбирам — каза капитан Еъртън. — Нима искате да кажете, че мисис Стрейндж е напуснала дома ви през нощта?

Стрейндж се опита да намери отговор на този съвсем разумен въпрос, но не успя.

— Но, разбира се — обади се мистър Хайд, — на сутринта не може да не сте видели дали си е у дома или не!

— Тук беше. Разбира се, че беше тук. Нелепо е да се предполага… Поне… — Стрейндж млъкна. — Тоест, когато станах, мислех за книгата си, а в стаята беше тъмно.

Неколцина от присъстващите си казаха, че като съпруг Джонатан Стрейндж е ако не напълно безразличен, то поне необяснимо ненаблюдателен по отношение на съпругата си, и някои започнаха да го поглеждат със съмнение и да прехвърлят в главите си всички причини, които биха накарали една явно предана съпруга внезапно да побегне навън в снега. Тежки думи? Жесток нрав? Страховити гледки, съпътстващи работата на магьосника — призраци, демони, чудовища? Внезапно разкритие, че мъжът й има любовница и половин дузина незаконородени деца?

Изведнъж откъм коридора се разнесе вик, след което никой не можа да каже чий глас е бил това. Няколко от съседите на Стрейндж, които стояха най-близо до вратата, отидоха да видят какво става. После техните възгласи привлякоха останалите.

Отначало в коридора беше тъмно, но след минута донесоха свещи и всички видяха, че някой стои в подножието на стълбището.

Беше Арабела.

Хенри се втурна да я прегърне, мистър Хайд и мистър Еъртън й казаха колко се радват да я видят здрава и невредима, други хора започнаха да изразяват учудването си и да споделят с всеки желаещ да ги чуе, че не са имали и най-малката представа, че тя е в коридора. Няколко дами и прислужници се скупчиха около нея и я обсипаха с въпроси. Добре ли е? Къде е ходила? Изгубила ли се е? Случило ли се е нещо, което да я разстрои?

После, както понякога се случва, няколко души забелязаха едновременно нещо доста странно: Стрейндж не й каза нищо, не тръгна към нея — нито впрочем тя му каза нещо или тръгна към него.

Магьосникът стоеше и мълчаливо се взираше в съпругата си. Изведнъж възкликна:

— Мили Боже, Арабела! С какво си облечена?

Дори на колебливата примигваща светлина от свещите ясно се виждаше, че тя е с черна рокля.

[1] Валът е висока стена от пръст и камъни, сега полуразрушена, която разделя Уелс и Англия — дело на Офа, крал на Мерсия, живял през VIII век и установил от личен опит, че не може да вярва на уелските си съседи. ↑

[2] По време на сватбата на Стрейндж и Арабела Хенри беше енорийски свещеник в Грейс Адию в Глостършир. Там намисли да се ожени за една млада дама от селото, мис Парбрингър. Но Стрейндж не одобри дамата и приятелите й. По същото време се освободи място за енорийски свещеник в Грейт Хитхердън и Стрейндж убеди сър Уолтър Поул, в чиято власт беше това, да назначи Хенри. Хенри остана доволен. Грейт Хитхердън беше значително по-голямо село от Грейс Адию и той скоро забрави неподходящата млада дама. ↑

[3] Разбира се, книгите, които Стрейндж притежаваше, бяха книги за магия, а не книги по магия. Всички книги от втория вид бяха собственост на мистър Норел. Вж. глава 1, бележка 5. ↑

[4] Смисълът й е може би по-широк. Още през XII век се смята, че свещениците и магьосниците са своего рода съперници. И едните, и другите вярват, че светът се населява от голямо разнообразие от свръхестествени създания и свръхестествени сили. И едните, и другите вярват, че тези създания могат да се призовават със заклинания или молитви и да помагат или пречат на човечеството. В много отношения двете космологии са забележително сходни, но от тези разбирания свещениците и магьосниците правят коренно различни заключения.

Магьосниците се интересуват главно от ползата от свръхестествените създания; те искат да знаят при какви обстоятелства и по какъв начин ангелите, демоните и феите могат да оказват помощ в магическите практики. За тези цели е почти без значение, че първият клас създания е божествено добър, вторият — дяволски зъл, а третият — морално подозрителен. Свещениците, от друга страна, се интересуват единствено от това. В средновековна Англия опитите да се помирят двете космологии са обречени на провал. Църквата бързо провъзгласява редица различни ереси, в които нищо неподозиращите магьосници могат да бъдат обвинени. Вече споменахме Меродовата ерес. Александър от Уитби (1230? — 1302) учи, че Вселената е като гоблен, от който виждаме само части. След като умрем, ние прозираме цялото и тогава ни става ясно как са свързани помежду си различните части. Александър е принуден публично да опровергае тезата си и оттогава нататък свещениците обявяват съществуването на Уитбийска ерес. Дори най-скромните селски магьосници се принуждават да действат като ловки политици, за да избегнат обвиненията в ерес.

Това не означава, че всички магьосници избягват да смесват религия и магия. Много „заклинания“, достигнали до нас, призовават светци или божи хора в помощ на магьосниците. Колкото и да е учудващо, причина за това смесване често стават феите — прислужници на магьосниците. Повечето феи се покръстват насила при идването си в Англия и скоро започват да споменават в магиите си светци и апостоли. ↑

44
АРАБЕЛА

Декември 1815 година

— СИГУРНО СТЕ ПРЕМРЪЗНАЛИ до кости! — извика мисис Еъртън и взе ръцете на Арабела в своите. — О, скъпа! Студена сте като мъртвец!

Друга дама се втурна да донесе от гостната шал на мисис Стрейндж. Върна се със син индийски кашмирен шал с фини златисто-розови ресни по краищата, но когато мисис Еъртън го наметна на раменете на Арабела, черната рокля сякаш уби цялата му красота.

Арабела стоеше със скръстени ръце и оглеждаше всички със спокойно, безразлично изражение. Тя не си направи труда да отговори на нито един от загрижените им въпроси. Не изглеждаше нито изненадана, нито смутена от това, че ги вижда в дома си.

— Къде, за Бога, се изгуби? — попита Стрейндж.

— Разхождах се — каза тя. Гласът й прозвуча съвсем спокойно.

— Разхождала си се! Арабела, да не си полудяла? В три фута сняг! Къде беше?

— В тъмните гори — отвърна Арабела, — сред заспалите ми братя и сестри. Из високите блата сред благоуханните призраци на отдавна мъртвите ми братя и сестри. Под сивото небе сред сънищата и шепота на братята и сестрите ми, които тепърва ще дойдат.

Стрейндж я изгледа втренчено.

— Какво?

Никой не се учуди, че след този неделикатен разпит тя не каза нищо повече, и поне една от присъстващите дами реши, че грубостта на съпруга й я е подтикнала да дава такива странни отговори и след това да замълчи.

Мисис Еъртън обхвана с ръка талията на Арабела и грижливо я обърна с лице към стълбите.

— Мисис Стрейндж е уморена — решително заяви тя. — Елате, скъпа, нека се качим горе да…

— О, не! — отсече Стрейндж. — Още не! Бих искал да знам откъде се е взела тази рокля. Моля да ме извините, мисис Еъртън, но аз съм твърдо решен да…

Той тръгна към тях, но изведнъж спря и стъписано се загледа в пода. После внимателно отстъпи встрани от нещо.

— Джеръми! Откъде се появи тази вода? Там, където стоеше мисис Стрейндж.

Джеръми Джоунс поднесе свещник към подножието на стълбището. На земята имаше голяма локва. После той и Стрейндж огледаха тавана и стените. Другите слуги също се заинтересуваха, а след тях и джентълмените.

Докато мъжете се занимаваха с локвата, мисис Еъртън и дамите тихо отведоха Арабела.

Коридорът на Ашфеър беше старомоден като всичко останало в къщата. Той бе облицован с ламперия от бряст, боядисан в млечнобяло. Подът беше покрит с гладки каменни плочи. Един от слугите предположи, че водата може да се е процедила през камъните, затова отиде да донесе железен прът, за да провери дали някоя от плочите не е хлабава. Но не успя да ги помръдне. Нямаше и следи от капеща вода. Някой друг подхвърли, че е възможно двете кучета на капитан Еъртън да са донесли водата. Кучетата бяха обстойно огледани. Козината им беше съвсем суха. След това разгледаха самата вода.

— Черна е и съдържа ситни частици от нещо — отбеляза Стрейндж.

— Прилича на мъх — каза Джеръми Джоунс.

Те продължиха да недоумяват и възклицават, докато липсата на всякакъв напредък ги накара да изоставят начинанието си. Скоро след това джентълмените си тръгнаха, като взеха със себе си и съпругите си.

В пет часа Джанет Хюз се качи в спалнята на господарката си и я намери в леглото. Арабела дори не си беше направила труда да съблече черната рокля. Когато Джанет я попита дали се чувства зле, тя отвърна, че ръцете я болят. Джанет помогна на господарката си да се съблече и отиде да съобщи на Стрейндж.

На втория ден Арабела се оплака от болка, която започваше от върха на главата и обхващаше цялата дясна половина от тялото й до стъпалата (или поне така предположиха, след като я чуха да казва, че я боли „от короната до върховете на корените“). Това достатъчно разтревожи Стрейндж, за да повика мистър Нютън, лекаря към църквата на Стретън. Същия следобед мистър Нютън пристигна в Клън, но освен болката не намери нищо обезпокоително и безгрижно си тръгна, като каза на Стрейндж, че след ден-два ще намине пак.

На третия ден тя издъхна.

Част III
Джон Ъскглас

Мистър Норел от „Хановер Скуеър“ твърди, че съвременната магия трябва да се отърси от всичко свързано с Джон Ъскглас, тъй както старо палто се изтръсква от молците и прахта. Какво ще остане според него? Премахнете Джон Ъскглас — и ще останете с празни ръце.

Джонатан Стрейндж, Пролог към История и практика на английската магия.

изд. Джон Мъри, Лондон, 1816

45
ПРОЛОГ КЪМ „ИСТОРИЯ И ПРАКТИКА НА АНГЛИЙСКАТА МАГИЯ“

от Джонатан Стрейндж

ПРЕЗ ПОСЛЕДНИТЕ МЕСЕЦИ на 1110 година в Северна Англия се появила непозната войска. Първата вест за нея дошла от място, наречено Пенлоу, на двадесет-тридесет мили северозападно от Нюкасъл. Никой не знаел откъде е дошла — хората смятали, че нашествениците са шотландци или датчани, или може би дори французи.

До началото на декември армията превзела Нюкасъл и Дърам и продължила на запад. Стигнала до Алъндейл, малко каменно селище, разположено високо сред хълмовете на Нортумбрия, и една нощ направила бивак край блато извън града. Жителите на Алъндейл били овцевъди, не войници. Градът нямал стени, които да го пазят, а най-близките войски били на тридесет и пет мили от него и се готвели да бранят замъка Карлайл. Жителите на града стигнали до извода, че ще е най-добре да побързат да се сприятелят с чуждоземната войска. С тази задача се заели няколко красиви млади жени, група смели девойки, твърдо решени да спасят себе си и съгражданите си както могат. Но когато отишли в лагера на войската, ги обзел страх и те се разколебали.

В лагера било зловещо и тихо. Валял гъст сняг и чуждоземните войници лежали на заснежената земя загърнати в черните си пелерини. Отначало младите жени помислили, че войниците са мъртви — впечатление, подсилено от големия брой гарвани и други черни птици, накацали из лагера, както и от неподвижните пози на войниците, — но те не били мъртви: от време на време някой от тях ставал и отивал да нагледа коня си или да пропъди някоя птица, която се опитвала да го клъвне по лицето.

Когато младите жени се приближили, някакъв войник станал да ги посрещне. Една от жените преборила страха си, отишла при него и го целунала по устните. Кожата му била много бледа (блестяла като лунна светлина) и без нито един недостатък. Косата му била дълга и права като тъмен водопад. Костите на лицето му били неестествено фини и изпъкнали. Изражението му било сериозно. Сините му очи били продълговати и коси, а веждите — тънки и тъмни, като нарисувани с мастило, и странно завити по краищата. Това ни най-малко не смутило момичето. То било чувало, че всички датчани, шотландци и французи, които някога са се раждали, са приказно красиви.

Войникът приел спокойно целувката и позволил на девойката да го целуне отново. Тогава той и отвърнал. Друг войник станал от земята и отворил уста. От нея бликнала тъжна, сълзлива мелодия. Първият войник, когото девойката целунала, започнал да танцува с нея, като я побутвал на една или на друга страна с дългите си бели пръсти, за да танцува в крак с него.

Това продължило известно време, докато девойката се разгорещила от танца и спряла за малко, за да свали пелерината си. Тогава приятелките й видели, че по ръцете, лицето и краката й се стичат капчици кръв, подобни на пот, и падат на снега. Ужасени от гледката, те побягнали.

Странната войска така и не влязла в Алъндейл. През нощта тя продължила пътя си към Карлайл. На следващия ден гражданите боязливо отишли на полето, където бил разположен лагерът на войската. Там намерили девойката — цялото й тяло било бяло, останало без кръв, докато снегът наоколо бил обагрен в кървавочервено.

По тези признаци те разпознали Дийни Ший — Войската на феите. Водили се много битки и англичаните ги загубили до една. На Коледа Войската на феите стигнала до Йорк. Завладяла Нюкасъл, Дърам, Карлайл и Ланкастър. Освен източването на кръвта на девойката от Алъндейл феите почти не демонстрирали жестокостта, с която се слави народът им. От всички градове и укрепления, които превзели, само Ланкастър бил изгорен до основи. В Търск, на север от Йорк, едно прасе вбесило войник на феите, като се втурнало под краката на коня му, от което животното отстъпило назад, паднало и счупило гръбнака си. Войникът и другарите му подгонили прасето и когато го хванали, му изболи очите. Като цяло обаче навсякъде появата на Войската на феите предизвиквала бурна радост сред животните — както диви, така и питомни, сякаш във феите те разпознавали съюзник срещу общия враг — човека.

На Коледа крал Хенри свикал всички графове, епископи, абати и важни хора от кралството в дома си в Уестминстър, за да обсъдят последните събития. В онези дни феите не били непознати в Англия. На много места отдавна съществували селища на феи — едни невидими по силата на магия, други просто отбягвани от съседите християни. Съветниците на крал Хенри били единодушни, че феите са зли по природа. Те били похотливи, лъжливи и крадливи, съблазнявали млади мъже и жени, отклонявали странници от пътя им, крадели деца, добитък и зърно. Били невероятно мързеливи: макар че от хиляди години владеели занаяти като каменоделство, дърводелство и резбарство, вместо да си правят труда да строят къщи, повечето предпочитали да живеят на места, които кой знае защо наричали замъци, но които всъщност били землянки — древни могили от пръст. Феите прекарвали дните си в пиене и танци, докато ечемикът и фасулът им гниел в полето, а животните им зъзнели и измирали по студените хълмове. Всъщност всички съветници на крал Хенри се съгласили, че ако не били изключителните им магически способности и дълголетието им, почти граничещо с безсмъртие, целият народ на феите отдавна да е загинал от глад и жажда. И все лак този лекомислен, нехаен народ нападнал добре защитено християнско кралство, спечелил всички битки и превзел всички укрепления по пътя си. Това говорело за решителност, с каквато нито една фея не се славела. Никой не знаел как да си обясни това.

През януари Войската на феите излязла от Йорк и поела на юг. Спряла при Трент. Точно там, край Нюарк, на бреговете на Трент, крал Хенри и армията му влезли в битка с Дийни Ший.

Преди битката из редиците на кралската армия задухал магически вятър и се разнесла омайна музика, която накарала много коне да побягнат и да преминат на страната на феите, повечето със злополучните си ездачи на гръб. После всички войници дочули гласовете на любимите си — майки, бащи, деца, жени, — които ги викали да се завърнат у дома. От небето се спуснало ято гарвани — те кълвали лицата на англичаните и ги заслепявали с черните си криле. Английските войници трябвало да преодоляват не само бойните умения и жестокостта на Ший, но и собствения си страх от неземната магия. Нищо чудно, че битката била кратка и крал Хенри я загубил. В мига, в който се възцарила тишина и станало ясно, че Хенри е претърпял поражение, всички птици на мили околовръст запели от радост.

Кралят и съветниците му зачакали да се появи предводителят или кралят на феите. Редиците на Дийни Ший се разполовили — някой излизал напред.

Той бил на по-малко от петнадесет години. И той като Дийни Ший бил облечен в опърпани дрехи от груба черна вълна. И неговата коса била тъмна, дълга и права. И той не говорел нито английски, нито френски — двата езика, разпространени в Англия по това време, — само някакъв диалект на Феерия[1]. Лицето му било бледо, красиво и сериозно, но за всички присъстващи било очевидно, че той е човек, а не фея.

По думите на норманските и английските графове и рицари, които го видели в онзи ден, той бил почти нецивилизован. Не бил виждал през живота си нито лъжица, нито стол, нито железен чайник, нито сребърна монета, нито восъчна свещ. В нито един клан или кралство на феите по това време нямало такива изискани предмети. Когато крал Хенри и момчето се срещнали, за да си поделят Англия, Хенри седял на дървена пейка и пиел вино от сребърна чаша, а момчето седяло на пода и пиело овче мляко от каменна купа. Хроникьорът Ордерик Виталис, разказал за събитието тридесет години по-късно, описва ужаса на придворните на крал Хенри, когато насред тези важни преговори един воин от Дийни Ший се надвесил над момчето и започнал грижливо да пощи мръсната му коса.

Във Войската на феите бил и младият нормански рицар Томас от Дъндейл[2]. Макар че дълги години бил държан в плен във Феерия, той помнел достатъчно добре родния си език (френски), за да помогне на момчето и на крал Хенри да се разберат помежду си.

Крал Хенри попитал за името на момчето.

То отвърнало, че няма име[3].

Крал Хенри го попитал защо е тръгнало на война срещу Англия.

Момчето отвърнало, че е единственият оцелял член на семейство нормански благородници, на които бащата на крал Хенри — Вилхелм Завоевателят — дал земи в Северна Англия. Земите и животът на мъжете от семейството били отнети от зъл враг на име Юбер дьо Котантен. Момчето казало, че няколко години по-рано баща му поискал от Вилхелм II (брат и предшественик на крал Хенри) да въздаде правосъдие, но напразно. Скоро след това баща му бил убит. Момчето казало, че хората на Юбер го взели още като бебе и го изоставили в гората. Дийни Ший го намерили и го отвели със себе си във Феерия. И сега то се завърнало.

Момчето притежавало типичната за младите хора вяра в абсолютната справедливост на своето дело и в абсолютната несправедливост на делото на всички останали. То си било внушило, че онази част от Англия, разположена между реките Туид и Трент, е справедлива компенсация за това, че норманските крале не са пожелали да накажат убийците на семейството му. Единствено по тази причина крал Хенри се простил със северната половина от кралството си.

Момчето казало, че вече е крал във Феерия. То назовало името на краля, който бил негов сюзерен. Никой не го разбрал[4].

Същия ден момчето сложило начало на царуване, продължило триста години. Още на четиринадесет години то създало магическата система, която използваме и до днес. Или по-скоро бихме използвали, ако можехме, но повечето от знанията му не са достигнали до нас. Неговата магия е съвършена смесица между магията на феите и човешката организираност — а силата на двете е впрегната в служба на присъщата му ожесточена решителност. Не можем да обясним как и защо едно откраднато християнско дете изведнъж става най-великият магьосник на своето време. Други деца, родени преди и след него, също са държани в плен във Феерия, но нито едно от тях не се възползва от наученото там по начина, по който го прави той. В сравнение с неговите постижения всичките ни усилия изглеждат посредствени и незначителни.

Мистър Норел от „Хановер Скуеър“ твърди, че съвременната магия трябва да се отърси от всичко свързано с Джон Ъскглас, тъй както старо палто се изтръсква от молците и прахта. Какво ще остане според него? Премахнете Джон Ъскглас — и ще останете с празни ръце.

Из „История и практика на английската магия“, том I, Джонатан Стрейндж, изд. Джон Мъри, 1816.

[1] Днес никой в Англия не знае този език и единственото, което ни е останало от него, е шепа заемки, описващи различни неясни магически техники. В De Tractatu Magicarum Linguarum („За тълкуването на магическите езици“ (лат.) — бел прев.) Мартин Пейл пише, че този език е близък до древните келтски езици. ↑

[2] Някъде наричан Томас де Дъндел или Томас де Донвил. Неколцина благородници от свитата на Хенри разпознали Томас като по-малкото дете на влиятелен нормански богаташ, изчезнало една Коледа преди четиринадесет години. Предвид обстоятелствата около завръщането му не е известно дали благородниците са се зарадвали на появата му. ↑

[3] Като дете във Феерия Ший го наричали с дума на своя език, която, както се твърди, означавала „Скорец“, но когато дошло в Англия, момчето изоставило това име. По-късно приело името на баща си — Джон д’Ъскглас, — но още в първите години на царуването си се прочуло с прозвищата, дадени му от французите и от враговете му: Кралят, Кралят Гарван, Черният крал, Кралят на Севера. ↑

[4] Името на този крал на Дийни Ший било изключително дълго и трудно за произнасяне. По традиция всички го наричали Оберон. ↑

46
„НЕБЕТО МИ ГОВОРЕШЕ…“

Януари 1816 година

ДЕНЯТ БЕШЕ мрачен. Леден вятър навяваше сняг на парцали в прозорците на библиотеката на мистър Норел, където Чайлдърмас седеше и съчиняваше делови писма. Макар да бе още десет часа сутринта, вече горяха свещи. Единственият шум в библиотеката беше пукането на въглените в камината и драскането на перото на Чайлдърмас по хартията.

„Хановер Скуеър

8 януари 1816 година

До лорд Сидмаут, Секретар на вътрешните работи

Милорд,

Мистър Норел би желал да ви уведоми, че магиите за предотвратяване преливането на реките в графство Съфолк са готови. Сметката ще бъде изпратена днес до мистър Уин в хазната…“

Някъде биеше камбана — печален звук. Звукът идваше от много далеч. Чайлдърмас едва го чуваше и въпреки това под влияние на камбанния звън в стаята стана по-тъмно и по-самотно.

„…Магията ще държи водите в речните корита на обичайното им ниво. Но мистър Лийвз, младият инженер, нает от губернатора на Съфолк, за да провери здравината на наличните мостове и другите структури по реките, изрази някои съмнения…“

Пред него изникна тъжен пейзаж. Той го видя съвсем ясно, сякаш беше място, което познава добре, или картина, която е гледал ежедневно в продължение на години. Обширен изглед към кафяви пустеещи поля и руини под студено сиво небе…

„…относно това дали мостовете над Стауър и Оруел са в състояние да издържат на по-силния воден приток, който неизбежно ще възникне при обилен дъжд. Мистър Лийвз препоръчва незабавен и щателен оглед на мостовете, воденичните язове и бродовете в Съфолк, като се започне от Стауър и Оруел. Разбрах, че той вече е писал до Ваша светлост по този въпрос…“

Той вече не просто мислеше за пейзажа. Струваше му се, че всъщност се намира сред него. Стоеше на някакъв път, изровен и древен, който се виеше по череп хълм към небето, където се беше скупчило голямо ято черни птици…

„…Мистър Норел не пожела да ограничи магията за определен период от време. Но негово лично мнение тя ще трае толкова, колкото и самите реки, но си позволява да препоръча на Ваша светлост веднъж на двадесет години заклинанията да се преглеждат. Идния вторник мистър Норел ще започне да прилага същата магия в графство Норфолк…“

Птиците бяха като черни букви върху сивото небе. За миг му се стори, че разбира значението на написаното. Камъните по древния път бяха символи, предсказващи пътуването па странника.

Внезапно Чайлдърмас се опомни. Перото изскочи от ръката му и мастилото се разля върху писмото.

Той смутено се огледа. Не приличаше на сън. Беше заобиколен от стари, познати предмети: лавиците с книги, огледалото, мастилницата, ръжена, порцелановия бюст на Мартин Пейл. Но доверието в собствените му сетива беше разклатено. Той вече не вярваше, че книгите, огледалото, порцелановият бюст са наистина там. Сякаш всичко видимо бе просто обвивка, която той можеше да разкъса с нокът и под нея да открие студения тъжен пейзаж.

Кафявите полета бяха частично наводнени, оковани във вериги от замръзнали сиви локви. Разположенията на локвите имаха значение. Те бяха писмена, оставени от дъжда по полетата. Локвите бяха магия, направена от дъжда, също както стрелкането на черните птици в сивото небе беше заклинание, произнесено от небето, а полюшването на сиво-кафявите треви бе заклинание на вятъра. Всичко имаше значение.

Чайлдърмас скочи от писалището и потръпна. Бързо обиколи библиотеката и позвъни за прислугата. Но докато чакаше, магията отново се възцари в стаята. Когато Лукас влезе, Чайлдърмас вече не беше сигурен дали се намира в библиотеката на мистър Норел или на древния път…

Той решително тръсна глава и примигна няколко пъти.

— Къде е господарят? — попита Чайлдърмас. — Нещо не е наред.

Лукас го погледна разтревожен.

— Мистър Чайлдърмас! Зле ли ви е, сър?

— Няма значение. Къде е мистър Норел?

— В Адмиралтейството, сър. Мислех, че знаете. Каретата тръгна преди повече от час. Смея да предположа, че скоро ще се върне.

— Не — каза Чайлдърмас, — не може да бъде. Не може да е заминал. Сигурен ли си, че не прави магии на втория етаж?

— Напълно сигурен съм, сър. Видях как каретата откара господаря. Да изпратя ли Матю да повика лекар, мистър Чайлдърмас? Изглеждате много болен.

Чайлдърмас отвори уста да възрази, че изобщо не е болен, но точно в този момент…

…небето го погледна. Той почувства как земята разтърсва рамене, защото усеща тежестта му на гърба си. Небето му заговори.

На език, който той не бе чувал досега. Дори не беше сигурен, че това са думи. Може би му говореше с черните писмена, които птиците чертаеха. Той беше малък и беззащитен и нямаше накъде да бяга. Беше уловен между земята и небето като между две длани. Те можеха да го смажат, ако поискат.

Небето отново му заговори.

— Не разбирам — каза той.

Чайлдърмас примигна и установи, че Лукас стои надвесен над него. Дъхът му излизаше на пресекулки. Протегна ръка и докосна нещо встрани от себе си. Обърна се да погледне и с учудване откри, че това е крак на стол. Той лежеше на пода.

— Какво…? — попита Чайлдърмас.

— В библиотеката сте, сър — обясни Лукас. — Мисля, че припаднахте.

— Помогни ми да стана. Трябва да говоря с Норел.

— Но, сър, вече ви казах…

— Не — отсече Чайлдърмас. — Грешиш. Тук е. Трябва да е тук. Заведи ме горе.

Лукас му помогна да се изправи и го изведе от стаята, но когато стигнаха стълбите, Чайлдърмас за малко да се строполи отново на земята. Лукас повика Матю — другия прислужник — и заедно почти отнесоха Чайлдърмас до малкия кабинет на втория етаж, където мистър Норел правеше най-тайните си магии.

Лукас отвори вратата. Вътре гореше огън. Пера, ножове за подостряне, подставки и моливи бяха грижливо наредени на малък поднос. Мастилницата беше пълна и затворена със сребърно капаче. Книгите и тетрадките бяха подредени на спретнати купчини или прибрани. Всичко беше почистено, лъснато и в пълен ред. По всичко личеше, че тази сутрин мистър Норел не е идвал тук.

Чайлдърмас избута ръцете на прислужниците от себе си. Застана по средата на стаята и я огледа с недоумение.

— Виждате ли, сър? — каза Лукас. — Точно както ви казах. Господарят е в Адмиралтейството.

— Да — отвърна Чайлдърмас.

Но не можеше да проумее. Ако тайнствената магия не беше дело на Норел, тогава на кого?

— Стрейндж идвал ли е? — попита той.

— Не, как би могъл! — възмути се Лукас. — Надявам се, че знам достатъчно добре задълженията си, за да не пускам мистър Стрейндж в този дом. Все още изглеждате странно, сър. Да изпратя ли да повикат лекар?

— Не, не. По-добре съм. Много по-добре. Хайде, помогни ми да седна.

Чайлдърмас се отпусна с въздишка на един стол.

— Какво сте ме зяпнали, за Бога? — той махна към прислужниците. — Матю, нямаш ли си работа? Лукас, донеси ми чаша вода!

Чайлдърмас все още се чувстваше слаб и замаян, но гаденето му премина. Той можеше да си представи пейзажа с най-малки подробности. Видението беше заседнало в главата му. Можеше да усети самотата му, неземната му атмосфера, но вече не се страхуваше, че ще се изгуби в него. Сега беше в състояние да мисли.

Лукас се върна с винена чаша и гарафа с вода върху поднос. Той напълни чашата и Чайлдърмас я изпи.

Чайлдърмас знаеше едно заклинание — заклинание за разкриване на магия. То не можеше да покаже каква е магията или кой я е направил; просто установяваше дали има действие на магия или не. Поне такова беше предназначението му. Чайлдърмас го бе опитвал само веднъж и нищо не се беше случило. Той не беше успял да разбере дали е подействало или не.

— Напълни отново чашата.

Лукас се подчини.

Този път Чайлдърмас не изпи водата. Вместо това произнесе няколко думи. После вдигна чашата срещу светлината и надзърна през нея, като я въртеше бавно и оглеждаше всяка част от стаята.

Нямаше нищо.

— Дори не знам какво търся — промърмори Чайлдърмас и се обърна към Лукас: — Ела. Имам нужда от помощта ти.

Те се върнаха в библиотеката. Чайлдърмас отново вдигна чашата, произнесе думите и погледна през нея. Нищо.

Той се приближи към прозореца. За миг му се стори, че в дъното на чашата вижда нещо подобно на бисер бяла светлина. — На площада — каза Чайлдърмас.

— Какво има на площада? — попита Лукас.

Чайлдърмас не отговори, само погледна през прозореца. Калният паваж на „Хановер Скуеър“ беше покрит със сняг. Черните парапети, които ограждаха централната му част, ясно се открояваха на снежната белота. Снегът продължаваше да вали и духаше силен вятър. Въпреки това на площада имаше няколко души. Знаеше се, че мистър Норел живее на „Хановер Скуеър“, и хората идваха там с надеждата да го зърнат. Точно в този момент един джентълмен и две млади дами (и тримата явни фанатици на тема магия) стояха пред къщата и възторжено я наблюдаваха. Малко по-нататък тъмнокос млад мъж стоеше облегнат на парапета. До него имаше продавач на мастило с окъсано палто и малко буренце мастило на гръб. Вдясно от тях имаше друга дама. Беше се обърнала с гръб към къщата и бавно вървеше в посока към „Хановер Стрийт“, но Чайлдърмас имаше чувството, че само допреди малко и тази дама е била сред зяпачите. Тя беше модно и скъпо облечена в тъмнозелено палто, обшито по ръбовете с кожи от белка, и носеше голям маншон от същата кожа.

Чайлдърмас добре познаваше продавача на мастило — често купуваше мастило от него. Другите му се сториха непознати.

— Познаваш ли някого? — попита той.

— Онзи с тъмната коса — Лукас посочи младия мъж, който стоеше облегнат на парапета. — Това е Фредерик Марстън. Идвал е тук няколко пъти да моли мистър Норел да го вземе за чирак, но мистър Норел винаги отказваше да го приеме.

— Да. Мисля, че си ми споменавал за това — Чайлдърмас огледа за последно хората на площада и после каза: — Колкото и невероятно да изглежда, един от тях прави някаква магия. Трябва да изляза и да видя. Ела. Не мога да го направя без теб.

На площада магията беше още по-силна. Тъжната камбана зазвъня в главата на Чайлдърмас. Зад снежната пелена двата свята се редуваха като образи във вълшебна лампа — виждаше се ту „Хановер Скуеър“, ту — пустите полета и черните писмена в небето.

Чайлдърмас вдигна чашата и се приготви да произнесе думите на заклинанието, но нямаше нужда. Водата в нея грейна с мека бяла светлина. Това беше най-яркото нещо в мрачния зимен ден, сиянието бе по-ясно и по-чисто от светлината на всяка лампа и хвърляше причудливи сенки върху лицата на Чайлдърмас и Лукас.

Небето отново заговори. Този път му се стари, че задава въпрос. От отговора му произтичаха важни последствия. Само ако можеше да разбере какво го пита и да намери думите, с които да му отвърне, то щеше да му открие нещо — нещо, което завинаги да промени английската магия, нещо, за което дори Стрейндж и Норел не се досещаха.

Той дълго време се мъчеше да проумее. Сега езикът на заклинанието му се струваше до болка познат. Стори му се, че само след миг ще го разбере. В края на краищата, светът му говореше тези думи всеки ден, откакто се беше родил — той просто не го бе забелязвал досега…

Лукас говореше нещо. Чайлдърмас усети, че пак се свлича, защото Лукас го държеше под мишниците и го теглеше нагоре. Винената чаша лежеше счулена на паважа и бялата светлина се беше разляла по снега.

— … чудна работа — казваше Лукас. — Хайде, мистър Чайлдърмас. Изправете се. Никога не съм ви виждал такъв. Сър, сигурен ли сте, че не искате да влезете вътре? А, ето го и мистър Норел. Той ще знае какво да направи.

Чайлдърмас погледна надясно. Каретата на мистър Норел се задаваше откъм „Джордж Стрийт“.

Продавачът на мастило също го видя. Той веднага се приближи към джентълмена и двете млади дами. Поклони се почтително и каза нещо на джентълмена. И тримата обърнаха глави към каретата. Джентълменът бръкна в джоба си и даде монета на продавача на мастило. Последният отново се поклони и се отдалечи.

Тъмнокосият млад мъж — мистър Марстън — още щом видя да се приближава каретата на мистър Норел, се отдели от парапета и се насочи към него.

Дори модно облечената дама се обърна и тръгна обратно към къщата с явното намерение да види отблизо първия магьосник на Англия.

Каретата спря, Лакеят слезе и отвори вратата. Мистър Норел се появи. Той беше толкова дебело загърнат в шалове, че съсухреното му дребно тяло изглеждаше почти едро. Мистър Марстън тутакси го спря и започна да му говори нещо. Мистър Норел нетърпеливо поклати глава и махна на младежа да си върви.

Модно облечената дама мина покрай Чайлдърмас и Лукас. Тя беше много бледа и сериозна. Чайлдърмас си каза, че вероятно хората, които обръщат внимание на тези неща, я смятат за красива. След като успя да я разгледа по-отблизо, му се стори, че я познава.

— Лукас — промърмори той, — коя е тази жена?

— Съжалявам, сър. Струва ми се, че не съм я виждал.

Разговорът пред каретата продължаваше, мистър Марстън ставаше все по-настоятелен, а мистър Норел — все по-ядосан. Магьосникът се огледа, видя стоящите наблизо Лукас и Чайлдърмас и ги повика.

Точно в този момент модно облечената дама пристъпи към него. В първия миг Чайлдърмас помисли, че тя също ще заговори мистър Норел, но намерението й не беше такова. Дамата извади пистолет от маншона си и най-хладнокръвно се прицели в сърцето му.

Мистър Норел и мистър Марстън я погледнаха стъписани.

Случиха се няколко неща наведнъж. Лукас пусна Чайлдърмас, който тупна като камък на земята, и се втурна да помага на господаря си. Мистър Марстън сграбчи дамата през кръста. Дейви, кочияшът на мистър Норел, скочи от капрата и улови ръката, с която дамата държеше пистолета.

Чайлдърмас лежеше в снега сред парчета натрошено стъкло. Той видя как жената се освободи от хватката на мистър Марстън — както му се стори — с поразителна лекота. Тя го хвърли на земята с такава сила, че мистър Марстън повече не стана. Допря малката си ръка, облечена в ръкавица, до гърдите на Дейви и той отлетя назад. Лакеят на мистър Норел — онзи, който му отвори вратата — се опита да я събори, но ударът му не оказа ни най-малко въздействие на дамата. Тя сложи длан на лицето му — докосване, което изглеждаше най-лекото на света — и той се свлече на земята. Лукас получи удар с дръжката на пистолета.

Чайлдърмас едва проумяваше какво става. Той успя да се изправи и да извърви няколко ярда, без да знае дали се движи по паважа на „Хановер Скуеър“ или по древен път във Феерия.

Мистър Норел гледаше дамата вцепенен от ужас, твърде уплашен, за да закрещи или да побегне. Чайлдърмас застана пред нея с вдигнати ръце в знак на примирение.

— Мадам… — започна той.

Тя дори не го погледна.

Шеметният порой от снежни парцали го обърка. Колкото и да се мъчеше, Чайлдърмас не можеше да остане на „Хановер Скуеър“. Загадъчният пейзаж го привличаше, мистър Норел щеше да умре и той по никакъв начин не можеше да го предотврати.

Тогава стана нещо странно.

Стана нещо странно. „Хановер Скуеър“ изчезна. Мистър Норел, Лукас и всички останали изчезнаха.

Но дамата остана.

Тя стоеше с лице към него на древния път под небето, където се рояха и се стрелкаха черни птици. Вдигна пистолета си и го насочи от Феерия към Англия в сърцето на мистър Норел.

— Мадам — отново каза Чайлдърмас.

Жената го погледна с леден, изгарящ гняв. Нямаше думи на света, които биха могли да я разубедят. Нито в този, нито в друг свят. Затова той направи единственото, което му дойде наум. Стисна дулото па пистолета.

Последва изстрел, непоносимо оглушителен звук.

Именно силата на звука, както му се стори, го изтласка обратно в Англия.

Изведнъж той се озова полуседнал-полулегнал на „Хановер Скуеър“, опрял гръб в стъпалата на каретата. Зачуди се къде е Норел и дали е мъртъв. Предположи, че трябва да отиде да провери, но установи, че не го е грижа за това и остана на мястото си.

Едва когато дойде хирургът, Чайлдърмас разбра, че дамата наистина е застреляла някого и този някой е самият той.

Остатъкът от деня и по-голямата част от следващия премина в смесица от болка, лауданум и видения. Понякога Чайлдърмас имаше чувството, че стои на древния път под говорещото небе, но сега Лукас беше с него и разказваше за придворни дами и кофи с въглища. В небето имаше опънато въже и множество хора вървяха по него. Стрейндж беше там, а също и Норел. Двамата носеха купчини книги. Там бяха и издателят Джон Мъри, и Винкулус, и много други. Понякога болката в рамото на Чайлдърмас бягаше от него, тичаше из стаята и се криеше. Когато това станеше, му се струваше, че тя е малко животинче. Никой друг не знаеше, че то е в стаята. Чайлдърмас се чудеше дали да не им каже, за да го изгонят. Веднъж го зърна: животното имаше козина с огнен цвят, по-ярък от този на лисицата…

Вечерта на втория ден той лежеше в леглото си с далеч по-ясна представа за това кой е, къде се намира и какво се е случило. Към седем часа Лукас влезе в стаята и донесе един стол от трапезарията. Сложи го до леглото. След миг влезе мистър Норел и седна на него.

Няколко секунди мистър Норел само изучаваше покривката на леглото с тревожен поглед. После промърмори някакъв въпрос.

Чайлдърмас не чу думите, но съвсем естествено предположи, че мистър Норел се интересува от здравето му, затова започна да обяснява, че до ден-два ще се оправи.

Мистър Норел го прекъсна и отново попита с по-рязък тон:

— Защо си правил „Скопус“ на Беласис?

— Какво? — попита Чайлдърмас.

— Лукас каза, че си правил магия — сопна се мистър Норел. — Накарах го да ми я опише. Естествено, познах „Скопус“ на Беласис[1] — лицето му стана сърдито и подозрително, — Защо си я правил? И което е още по-важно, къде, за Бога, си я научил? Как мога да върша работата си, когато постоянно ме предават? Не е за вярване, че изобщо съм постигнал нещо, след като съм заобиколен от слуги, които учат заклинания зад гърба ми, и от ученици, които си поставят за цел да унищожат всяко мое постижение!

Чайлдърмас го погледна с леко раздразнение.

— Вие лично ме научихте.

— Аз? — възкликна мистър Норел.

— Беше преди да дойдете в Лондон, по времето, когато прекарвахте дните си в библиотеката в Хъртфю, а аз ходех из страната да ви купувам ценни книги. Тогава ме научихте на тази магия за всеки случай, ако срещна някого, който твърди, че се занимава с практическа магия. Страхувахте се, че може да има друг магьосник, който…

— Да, да — нетърпеливо го прекъсна мистър Норел. — Сега си спомних. Но това не обяснява защо вчера сутринта си правил тази магия на площада.

— Защото навсякъде се усещаше магия.

— Лукас нищо не е забелязал.

— В задълженията на Лукас не влиза да знае кога някой прави магия. Това е моя работа. Преживяването беше най-странното на света. Постоянно ми се струваше, че се намирам на съвсем друго място. Мисля, че за кратко бях изложен на сериозна опасност. Не разбрах добре къде е това място. Имаше някои любопитни особености — след малко ще ви ги опиша, — но със сигурност не беше Англия. Мисля, че беше Феерия. Каква магия предизвиква такъв ефект? И откъде се е взела? Възможно ли е онази жена да е била магьосница?

— Коя жена?

— Жената, която стреля по мен.

Мистър Норел нададе гневен възглас.

— Този куршум те е засегнал по-сериозно, отколкото мислех — презрително отбеляза той. — Ако жената беше магьосница, мислиш ли, че щеше толкова лесно да разстроиш плановете й? Никой от хората на площада не беше магьосник. Със сигурност не тази жена.

— Защо? Коя е тя?

Мистър Норел помълча малко. После каза:

— Съпругата на сър Уолтър Поул. Жената, която съживих.

Чайлдърмас млъкна.

— Е, смаяхте ме! — произнесе той накрая. — Мога да се сетя за няколко души, които имат основателна причина да насочат пистолет към вас, но за нищо на света не би ми хрумнало, че тази жена ще е една от тях.

— Казват, че е луда — обясни мистър Норел. — Избягала е от хората, които я наглеждат, и е дошла да ме убие, което — мисля, ще се съгласиш — е достатъчно доказателство за лудостта й — малките му сиви очички погледнаха встрани. — В края на краищата, всички ме смятат за неин благодетел.

Чайлдърмас едва го слушаше.

— Но откъде е взела пистолета? Сър Уолтър е разумен човек. Трудно ми е да си представя, че оставя оръжия на достъпни за нея места.

— Това е пистолет за дуели — от чифта, който принадлежи на сър Уолтър. Той го е държал заключен в кутия в заключено писалище в личния си кабинет. Сър Уолтър твърди, че довчера би могъл да се закълне, че жена му не знае нищо за пистолетите. Как е успяла да се сдобие с ключа — с двата ключа, — това е загадка за всички.

— На мен не ми изглежда чак толкова загадъчно. Съпругите — дори лудите съпруги — имат начини да получават каквото искат от съпрузите си.

— Но ключовете не са били у сър Уолтър. Това е най-странното. Тези пистолети са единственото оръжие в дома му и тъй като често отсъства, той, естествено, е загрижен за сигурността на съпругата си и имуществото си. Ключовете са били у иконома — високия чернокож мъж, — предполагам, се досещаш за кого говоря. Сър Уолтър не може да проумее как икономът му е допуснал такава грешка. Според него това е най-благонадеждният и най-сигурен човек на света. Разбира се, никога не се знае какво може да хрумне на прислугата — небрежно отбеляза мистър Норел, забравил, че в момента говори с прислужник, — но трудно бих могъл да предположа, че този човек ми е сърдит за нещо. Не съм разменил и три думи с него. Разбира се — продължи той, — мога да съдя лейди Поул за опит за убийство. Вчера бях твърдо решен да го направя. Но няколко души ме посъветваха да помисля за сър Уолтър. Лорд Ливърпул и мистър Ласелс също смятат така и ми се струва, че са прави. Сър Уолтър е добър приятел на английската магия. Не бих искал да го карам да съжалява, че е мой приятел. Сър Уолтър тържествено ми обеща, че ще откара жена си в провинцията, където тя няма да вижда никого и никой няма да я вижда.

Мистър Норел не си направи труда да попита за мнението на Чайлдърмас по този повод. Въпреки факта, че точно Чайлдърмас лежеше в леглото замаян от болка и загуба на кръв, а страданията на мистър Норел се състояха основно от главоболие и малка раничка на пръста, магьосникът се смяташе за по-потърпевшия от двамата.

— Тогава чия е била магията? — попита Чайлдърмас.

— Моя, разбира се! — гневно заяви мистър Норел. — Чия друга може да бъде? Това е магията, с която съживих лейди Поул. Нея си почувствал и нея ти е показал „Скопус“ на Беласис. Това беше в началото на кариерата ми и, бих казал, някои несъвършенства в магията може да са причинили подобен странен обрат, и…

— Странен обрат? — дрезгаво кресна Чайлдърмас и се задави от пристъп на кашлица. Когато си пое дъх, той каза: — Във всеки момент се страхувах, че мога да се пренеса на място, където отвсякъде лъха магия. Небето ми говореше! Всичко ми говореше! Как е станало това?

Мистър Норел повдигна вежди.

— Не знам. Може да си бил пиян.

— А виждали ли сте ме някога да изпълнявам задълженията си в пияно състояние? — попита Чайлдърмас с леден тон.

Мистър Норел отбранително сви рамене.

— Нямам ни най-малка представа какво вършиш. Струва ми се, че винаги си действал по свои закони, още от мига, в който влезе в дома ми.

— Но, разбира се, това съвсем не е странно, ако се разглежда в светлината на древната английска магия — упорстваше Чайлдърмас. — Нали сте ми казвали, че Ауреатите са гледали на дърветата, хълмовете, реките и така нататък като на живи същества със свои мисли, спомени и желания? Те са смятали, че в целия свят постоянно действа нещо подобно на магия.

— Да, някои Ауреати наистина са мислили така. Това е схващане, възприето от слугите им феи, които са приписвали част от изключителната си магическа дарба на способността си да разговарят с дървета, реки и прочие и да завързват приятелства и съюзи с тях. Но нямаме основания да вярваме, че са били прави. Моята магия не почива на никакви подобни нелепи схващания.

— Небето ми говореше — каза Чайлдърмас. — Ако това, което видях, е истина, тогава… — той млъкна.

— Тогава какво? — попита мистър Норел.

В слабостта си Чайлдърмас разсъждаваше на глас. Той искаше да каже, че ако това, което е видял, е истина, тогава всичко, което Стрейндж и Норел са правили досега, е детска игра, а магията е далеч по-непозната и по-страшна, отколкото някой от тях предполага. Стрейндж и Норел просто пускаха лястовички от хартия в уютен салон, докато истинската магия се стрелкаше, кръжеше и се рееше на огромни криле в безбрежно небе високо, високо над главите им.

Но Чайлдърмас осъзна, че мистър Норел едва ли ще приветства подобни идеи, затова не каза нищо.

Незнайно как мистър Норел като че ли отгатна мислите му.

— О! — възкликна той с неочаквано вълнение. — Много добре! Значи и ти мислиш така? В такъв случай те съветвам незабавно да се присъединиш към Стрейндж и Мъри, и всички останали предатели! Мисля, че идеите им особено ще допаднат на сегашното ти разположение на духа! Не се съмнявам, че те с радост ще те приемат. Тъкмо ще можеш да им откриеш всичките ми тайни! Смея да предположа, че щедро ще те възнаградят за това. Аз ще бъда разорен, а…

— Мистър Норел, успокойте се. Нямам намерение да си търся нова работа. Вие сте последният господар, на когото възнамерявам да служа.

Последва нова кратка пауза, която може би даде на мистър Норел време да помисли за това колко неуместно е да се кара с човека, спасил живота му предишния ден. Той каза с по-разсъдлив тон:

— Предполагам, никой още не ти е съобщил. Съпругата на Стрейндж е мъртва.

— Какво?

— Мъртва е. Научих вестта от сър Уолтър. Доколкото разбрах, излязла на разходка в снега. Крайно неблагоразумно. Два дни по-късно издъхнала.

Чайлдърмас почувства хлад. Изведнъж зловещият пейзаж стана странно осезаем, съвсем под кожата на Англия. Той почти се видя отново на древния път…

…и Арабела Стрейндж вървеше по пътя. Беше с гръб към него и крачеше сама из студените сиви земи, под магическото говорещо небе…

— Научих — продължи мистър Норел, без изобщо да забелязва внезапната бледност и затруднено дишане на Чайлдърмас, — че лейди Поул силно се разстроила от смъртта на мисис Стрейндж. Душевното й разстройство преминало всякакви разумни граници. Изглежда, двете са били приятелки. Нямах представа. Ако го знаех по-рано, може би щях… — той млъкна и лицето му се оживи от необяснимо вълнение. — Но вече няма значение — едната е луда, а другата е мъртва. Доколкото сър Уолтър може да съди, лейди Поул като че ли ме смята отговорен по някакъв начин за смъртта на мисис Стрейндж — мистър Норел млъкна. После, сякаш за да пропъди всяко съмнение по въпроса, добави: — Което, разбира се, е нелепо.

Точно в този момент в стаята влязоха двама видни лекари, които мистър Норел беше наел да се грижат за Чайлдърмас. Те останаха изненадани, като видяха магьосника в стаята — изненадани и приятно развълнувани. Усмихнатите им лица, поклоните и киманията говореха за това колко са очаровани от снизхождението, което според тях този велик човек проявява, като навестява слугата си. Лекарите му казаха, че рядко попадат в дом, където господарят е толкова загрижен за здравето на подчинените си, а слугите са така привързани към господарите си — привързаност, която почива не толкова на дълг, колкото на уважение и топли чувства.

Мистър Норел бе също толкова податлив на ласкателства, колкото и повечето мъже, затова започна да му се струва, че може би наистина прави нещо необичайно добродетелно. Той протегна ръка с намерението дружески и снизходително да потупа Чайлдърмас по рамото. Но когато срещна ледения поглед на секретаря си, размисли, изкашля се и излезе от стаята. Чайлдърмас го проследи с поглед.

„Всички магьосници лъжат, а този най-много от всички“ — казваше Винкулус.

[1] Заклинанието за разкриване на магия е дадено в „Напътствията“ на Джак Беласис. ↑

47
„ЧЕРЕН МОМЪК И СИН СТРАННИК — ТУЙ ЩЕ ДА ЗНАЧИ НЕЩО“

Краят на януари 1816 година

КАРЕТАТА НА СЪР УОЛТЪР ПОУЛ се движеше по затънтен път в Йоркшир. Стивън Блек яздеше на бял кон отстрани.

Покрай пътя се простираха пусти тресавища с цвят на синина и опираха в мрачното небе, от което всеки момент заплашваше да завали сняг. Из тях бяха пръснати сиви безформени камъни, които придаваха на пейзажа още по-пуст и суров вид. От време на време слаб слънчев лъч пронизваше облаците и за кратко озаряваше бял пенлив поток или яма с вода, която изведнъж заблестяваше като сребърна монета.

Стигнаха до кръстопът. Кочияшът спря конете и мрачно огледа мястото, където според него трябваше да има стълб с табели.

— Няма крайпътни камъни — каза Стивън, — нищо, което да показва накъде водят тези пътища.

— Ако изобщо водят нанякъде — отвърна кочияшът. — Вече започвам да се съмнявам — той извади от джоба си кутия с енфие и смръкна голяма щипка.

Лакеят, който седеше на капрата до кочияша (и който беше най-премръзнал и най-кисел от тримата), изчерпателно обсипа с ругатни Йоркшир, всички йоркширци и всички йоркширски пътища.

— Мисля, че би трябвало да се движим на север или на североизток — каза Стивън. — Но от това тресавище малко се обърках. Имаш ли представа накъде е север?

Кочияшът, към когото беше отправен въпросът, отвърна, че всички посоки му изглеждат еднакво северни.

Лакеят избухна в рязък, безрадостен смях.

След като установи, че спътниците му не могат да помогнат, Стивън постъпи, както винаги правеше при подобни обстоятелства — пое върху себе си цялата отговорност по пътуването. Нареди на кочияша да тръгне в едната посока, а той пое в другата.

— Ако успея, ще дойда и ще те намеря или ще изпратя някого да те доведе. Ако ти успееш, настани господарите и не се тревожи за мен.

Стивън препусна напред, като оглеждаше колебливо всички пътеки и разклонения по пътя си. Веднъж срещна друг самотен ездач и го попита за посоката, но и мъжът като него не беше тукашен, не познаваше тресавището и никога не беше чувал за мястото, което Стивън търсеше.

Най-после стигна до тясна пътечка, която се виеше между два зида, построени — както беше обичаят по тези места — от сухи камъни без хоросан. Той пое по пътеката. От двете и страни покрай всеки зид се точеше ред голи зимни дървета. Когато заваляха първите снежинки, Стивън мина по тесен коларски мост и влезе в село с неприветливи каменни къщурки и порутени стени. Беше много тихо. В селото имаше не повече от шепа къщи и той бързо намери тази, която търсеше. Тя беше дълга и ниска постройка с павиран двор отпред. Стивън огледа ниските стрехи, старомодните прозорци и обраслите с мъх камъни с дълбоко неудовлетворение.

— Хей! — извика той. — Има ли някой тук?

Снегът заваля по-бързо и по-силно. Някъде отстрани дотичаха двама слуги. Те бяха чисто и спретнато облечени, но неспокойните им лица и тромавите им движения накараха Стивън да се намръщи и да съжали, че не са минали на обучение при него.

Що се отнася до слугите, те видяха в двора им да стои чернокож мъж на млечнобяла кобила. По-смелият от двамата се наведе в нещо подобно на поклон.

— Това ли е Стеъркрос Хол? — попита Стивън.

— Да, сър — отвърна храбрият слуга.

— Идвам тук по работа от името на сър Уолтър Поул. Идете да повикате господаря си.

Човекът се втурна към къщата. След миг предната врата се отвори и от там излезе слаб тъмнокос мъж.

— Вие ли сте съдържателят на приюта? — попита Стивън. — Вие ли сте Джон Сегундус?

— Да, точно така! — възкликна мистър Сегундус — Добре дошли! Добре дошли!

Стивън слезе от коня си и хвърли поводите на слугата.

— Това място е дяволски трудно за намиране! Вече час обикаляме из адското тресавище. Можете ли да изпратите някого да доведе тук каретата на Нейно благородие? Те поеха по лявото разклонение на кръстопътя две мили преди селото.

— Разбира се, веднага — увери го мистър Сегундус. — Съжалявам, че сте се затруднили. Къщата, както виждате, е изключително уединена, но това е една от причините да задоволява нуждите на сър Уолтър. Съпругата му е добре, надявам се?

— Нейно благородие е много уморена от пътуването.

— Всичко е готово за посрещането й. Поне… — мистър Сегундус въведе Стивън в къщата. — Давам си сметка, че вероятно е много различно от обстановката, с която е свикнала…

В края на къс каменен коридор имаше стая, която приятно контрастираше с безцветната и мрачна атмосфера наоколо. В нея всичко създаваше уют и топлина. В стаята имаше картини и хубави мебели, меки килими и лампи, които горяха с весела светлина. Имаше ниски столчета за краката на Нейно благородие, ако се умори, паравани, които да я предпазват от течение, ако и стане студено, и книги, които да я развличат, ако поиска да чете.

— Подходящо ли е? — тревожно попита мистър Сегундус. — По лицето ви личи, че не е.

Стивън понечи да каже на мистър Сегундус, че вижда нещата в съвсем друга светлина. Той знаеше какво ще види Нейно благородие, когато влезе в стаята. Столовете, картините и лампите изглеждаха някак призрачни. Зад тях се простираха далеч по-съществените и солидни очертания на мрачните сиви зали и стълбища на „Изгубена надежда“.

Но нямаше смисъл дори да се опитва да обяснява това. Думите щяха да се променят още с произнасянето им, щяха да се изродят в някакъв безсмислен разказ за бира, която се прави от гняв и желание за мъст, или за момичета, чиито сълзи се превръщат в опали и перли на пълнолуние. Затова той се задоволи само със следното:

— Не, не. Стаята е напълно задоволителна. Нейно благородие не се нуждае от нищо повече.

На много хора тази забележка би се сторила малко хладна — особено ако са се трудили така усърдно, както мистър Сегундус, — но мистър Сегундус не възрази.

— Значи това е дамата, която мистър Норел възкреси от мъртвите? — попита той.

— Да — отвърна Стивън.

— Едно-единствено действие, на което почива цялото възраждане на английската магия!

— Да — каза Стивън.

— И тя се е опитала да го убие! Чудна работа! Много странно!

Стивън не каза нищо. Според него на един съдържател на лудница не прилягаше да размишлява над тези неща, а дори да размишляваше, нямаше голяма вероятност да стигне до истината.

За да отвлече мислите на мистър Сегундус от лейди Поул и предполагаемото й престъпление, Стивън обясни:

— Сър Уолтър сам избра това заведение. Не знам кой му го е препоръчал. Отдавна ли държите приют за душевноболни?

Мистър Сегундус се засмя.

— Не, съвсем отскоро. Всъщност от две седмици. Лейди Поул ще бъде първият ми посетител.

— Наистина ли?

— Предполагам, че сър Уолтър възприема липсата ми на опит по-скоро като предимство! Другите господа, които се занимават с тази професия, имат обичая да упражняват властта си върху болните по всевъзможни начини и да им налагат ограничения — нещо, което сър Уолтър в никакъв случай не желае за съпругата си. Но както виждате, аз нямам навици, които трябва да променям. В този дом Нейно благородие ще намери само топлота и уважение. И освен такива дребни предпазни мерки, които се разбират от само себе си — като например държането на оръжия и ножове далеч от нея, — тук лейди Поул ще бъде приета като гост и ние ще полагаме всички усилия тя да се чувства добре.

Стивън одобрително изслуша тези предложения и кимна.

— Как стигнахте дотук? — попита той.

— До тази къща?

— Не, до идеята за приют за душевноболни.

— О, съвсем случайно! Миналия септември имах огромното щастие да се запозная с една дама на име мисис Ленъкс, която оттогава стана моя покровителка. Тази къща е нейна. Мисис Ленъкс години наред се е опитвала да намери добър наемател за нея, но без резултат. С нея си допаднахме и тя пожела да ми направи услуга: реши да се захване с някакво начинание и да ме назначи като управител. Първата ни мисъл беше да отворим училище за магьосници, но…

— За магьосници! — възкликна Стивън изненадан. — Но какво общо имате вие с магьосниците?

— Самият аз съм такъв. Цял живот съм се занимавал с това.

— Наистина ли?

Стивън остана толкова потресен от тази новина, че естествената реакция на мистър Сегундус беше да му се извини — макар че какво извинение би могъл да даде човек за това, че е магьосник, мистър Сегундус не знаеше. Той продължи разказа си:

— Но мистър Норел не одобри идеята ни за училище и изпрати Чайлдърмас да ме предупреди за това. Познавате ли Джон Чайлдърмас, сър?

— Виждал съм го — отвърна Стивън. — Никога не съм разговарял с него.

— Отначало мисис Ленъкс и аз твърдо възнамерявахме да му се противопоставим — имам предвид на мистър Норел, не на Чайлдърмас. Аз писах на мистър Стрейндж, но писмото ми пристигна сутринта в деня, когато жена му изчезна, а както, смея да предположа, знаете, след няколко дни бедната дама почина.

В първия миг Стивън като че ли понечи да каже нещо, но после поклати глава и мистър Сегундус продължи:

— За мен беше ясно, че без помощта на мистър Стрейндж ще трябва да изоставим идеята за училището. Отидох в Бат да уведомя мисис Ленъкс. Тя се държа изключително любезно и ми каза, че скоро ще измислим друг план. Но признавам, че си тръгнах от дома й в много унило разположение на духа. Не бях изминал и няколко крачки, когато съзрях странна гледка. Насред пътя стоеше човек в черни дрипи. В подутите му зачервени очи нямаше и искрица от разум и надежда. Той размахваше ръце срещу призраците, които го връхлитаха, и им крещеше да се смилят над него. Бедната душа! Болните телом понякога намират утеха в съня, но аз инстинктивно почувствах, че демоните на този човек го преследват дори насън. Сложих няколко монети в ръката му и продължих по пътя си. Не знам какво точно съм си мислил за него на връщане, но когато прекрачих прага на тази къща, стана нещо любопитно. Мисля, че получих своего рода просветление. Представих си лудия в цялото му безумие да стои в коридора, точно както го видях в Бат — и осъзнах нещо. Осъзнах, че тази къща с тишината и уединението си може да бъде подходящо място за хора с размътен разум. Писах до мисис Ленъкс и тя одобри новия ми план. Казвате, че не знаете кой ме е препоръчал на сър Уолтър. Направил го е Чайлдърмас. Той обеща, че ще ми помогне с каквото може.

Стивън каза:

— Сър, най-добре ще бъде да избягвате да споменавате за професията си или за училището, поне в началото. Нищо на света — нито в този, нито в друг свят — не би могло да причини по-голямо страдание на Нейно благородие от това да попадне в плен на поредния магьосник.

— В плен! — възкликна мистър Сегундус. — Какъв странен избор на думи! Искрено се надявам никой никога да не се почувства пленен от мен! И най-вече тази дама!

Стивън го погледна втренчено.

— Убеден съм, че вие сте съвсем различен магьосник от мистър Норел — каза той.

— Надявам се да е така — сериозно отвърна мистър Сегундус.

Час по-късно в двора се разнесе глъчка. Стивън и мистър Сегундус излязоха да посрещнат Нейно благородие. Конете и каретата не можеха да минат по стария мост и лейди Поул беше принудена да измине пеша последните петдесет ярда от пътуването си. Тя влезе в двора на къщата, тревожно огледа мрачния заснежен пейзаж и Стивън си каза, че при вида на младостта, красотата и печалното и състояние само най-коравосърдечен човек не би пожелал да й предложи цялата закрила и подкрепа, на която е способен. Той мислено прокле мистър Норел.

Нещо във вида на лейди Поул като че ли стъписа мистър Сегундус. Той хвърли поглед към лявата й ръка, но на нея имаше ръкавица. После веднага се съвзе и приветства Нейно благородие в Стеъркрос Хол.

Стивън поднесе чай в салона.

— Казаха ми, че Ваше благородие е много разстроена от смъртта на мисис Стрейндж — започна мистър Сегундус. — Мога ли да изкажа съболезнованията си?

Лейди Поул извърна глава, за да скрие сълзите си.

— По-уместно би било да ги изкажете на нея, не на мен — отвърна тя. — Съпругът ми предложи да пише до мистър Стрейндж с молба да ни изпрати неин портрет, за да поръчаме копие за мен. Но каква утеха ще ми донесе това? В края на краищата, аз трудно бих забравила лицето й, след като всяка нощ и двете участваме в едни и същи балове и процесии — и, предполагам, така ще бъде, докато сме живи. Стивън знае. Стивън разбира.

— Ах, да — каза мистър Сегундус. — Известно ми е, че Ваше благородие изпитва ужас от танци и музика. Уверявам ви, че такива неща при нас няма да се допускат. Тук няма да има нищо, което не ви е приятно, нищо, което ви натъжава.

Той заговори за книгите, които възнамерява да четат заедно, и за разходките, на които ще излизат през пролетта, ако Нейно благородие пожелае.

На Стивън, който беше зает с поднасянето на чая, разговорът се стори съвсем непринуден, с изключение на това, че веднъж-дваж забеляза как мистър Сегундус внимателно и втренчено се взира ту в Нейно благородие, ту в него, което едновременно го озадачи и го накара да се почувства неудобно.

Каретата, кочияшът, прислужницата и лакеят щяха да останат при лейди Поул в Стеъркрос Хол, но Стивън трябваше да се върне на „Харли Стрийт“. Рано на другата сутрин, докато Нейно благородие закусваше, той отиде да се сбогува с нея.

Стивън й се поклони, а тя се засмя полутъжно-полуиронично.

— Много е нелепо да се сбогуваме така, след като и вие, и аз знаем, че само след няколко часа ще се видим отново. Не се тревожете за мен, Стивън. Тук ще ми бъде по-удобно. Чувствам го.

Стивън излезе на двора, където чакаше конят му. Той понечи да сложи ръкавиците си, когато зад гърба му се разнесе глас: — Извинете!

Зад него стоеше мистър Сегундус, колеблив и стеснителен както винаги.

— Може ли да ви попитам нещо? Каква е магията, която огражда вас и Нейно благородие? — той вдигна ръка, сякаш искаше да докосне Стивън по лицето. — На устата ви има червено-бяла роза. На нейната също. Какво означава това?

Стивън допря ръка до устата си. Нямаше нищо. Но изведнъж неудържимо му се прииска да разкаже на мистър Сегундус всичко — за своето омагьосване и за омагьосването на двете жени. Представи си как мистър Сегундус го разбира, как се оказва изключителен магьосник — по-велик от Стрейндж и Норел — и намира начин да се противопостави на джентълмена с коса като глухарче. Но това бяха краткотрайни фантазии. Само след секунда природната недоверчивост на Стивън към англичаните — или особено към английските магьосници — надделя.

— Не ви разбирам — побърза да отговори той, качи се на коня си и препусна, без да каже и дума повече.

Този ден пътищата бяха ужасни. Калта бе замръзнала на бразди и гребени, твърди като желязо. Полята бяха покрити с дебел слой бял скреж, а в ледената мъгла картината ставаше още по-мрачна.

Кобилата на Стивън му беше подарък от джентълмена с коса като глухарче. Тя бе млечнобяла, без нито едно черно косъмче. Освен това беше бърза, силна и толкова привързана към господаря си, колкото кон може да бъде привързан към човек. Стивън я беше нарекъл Фиренце и се съмняваше дори принц-регентът или херцог Уелингтън да имат по-хубав кон от този. Една от особеностите на странния му омагьосан живот се състоеше в това, че където и да отидеше, никой не обръщаше внимание на необяснимия факт, че чернокож прислужник язди най-хубавия кон в кралството.

На около двадесет мили южно от Стеъркрос Хол Стивън влезе в малко селце. Пътят рязко свиваше встрани и минаваше между голяма изискана къща с градина отдясно и ред полуразрушени конюшни отляво. Точно когато подмина входа на къщата, внезапно отвътре се показа файтон и за малко да се блъсне в него. Кочияшът се огледа, за да види какво е подплашило конете и ги е накарало да спрат. Като съзря чернокожия мъж, той посегна да го плесне с камшика си. Не уцели Стивън, но удари Фиренце точно над дясното око. От болка и изненада тя отстъпи назад и се подхлъзна на заледения път.

В един миг като че ли всичко се завъртя. Когато най-после се опомни, Стивън видя, че лежи на земята. Фиренце беше паднала. Той бе изхвърчал встрани, но левият му крак се беше заплел в стремето и се бе извъртял по крайно неприятен начин — Стивън беше сигурен, че е счупен. Той освободи стъпалото си и известно време поседя неподвижно, зашеметен от болка. Стори му се, че по лицето му се стичат капки влага, дланите му бяха ожулени от падането. Опита се да стане и с облекчение установи, че може: кракът му беше наранен, но не счупен.

Фиренце лежеше, пръхтеше и бясно въртеше очи. Стивън се учуди, че тя не се опитва да се изправи и дори не рита с крака. По цялото и тяло пробягваха неволни тръпки, но иначе кобилата не помръдваше. Краката й бяха неподвижни и стърчаха под странни ъгли. Тогава той осъзна, че Фиренце не може да се движи: гръбнакът й беше счупен.

Стивън погледна към богатата къща с надеждата, че някой ще излезе и ще му помогне. За миг на един от прозорците се показа жена. Пред погледа му за кратко се мярнаха изискани дрехи и студено, надменно изражение. След като установи, че в сблъсъка не е пострадал никой и нищо от имуществото й, жената се скри и Стивън повече не я видя.

Той коленичи край Фиренце и я погали по главата и врата. Извади от дисагите пистолет, кесия с барут, шомпол и патрон. Напълни и зареди пистолета. После стана и запъна ударника.

Но откри, че не може да продължи. Фиренце му беше добър приятел — не можеше да я убие. Стивън вече беше съвсем отчаен, когато по пътя зад него се разнесе тропот. От завоя се показа кола, теглена от едър, тромав, послушен на вид кон. Беше пощенска кола и в нея седеше самият пощальон, висок здравеняк с кръгло лице, облечен в старо палто. Когато видя Стивън, той дръпна юздите на коня.

— Ей, момко! Как е?

Стивън махна с пистолета към Фиренце. Пощальонът слезе от колата и се приближи.

— Хубаво животно — нежно каза той, тупна Стивън по рамото и съчувствено го облъхна с миризма на кисело зеле. — Ех, момко! Вече не можеш му помогна.

Погледът му се премести от лицето на Стивън към пистолета. Човекът посегна и внимателно насочи дулото към треперещата глава на Фиренце. Като видя, че Стивън не стреля, каза:

— Да го довърша ли аз, момче?

Стивън кимна.

Пощальонът взе пистолета. Стивън извърна глава. Последва изстрел — зловещ тътен, последван от оглушително грачене и плясък на криле — всички птици наоколо едновременно се вдигнаха в небето. Стивън погледна към Фиренце. Тя мръдна веднъж и после застина.

— Благодаря — каза той.

Чу как пощальонът се отдалечи и реши, че си е тръгнал, но след малко човекът се върна, побутна го и му подаде черна бутилка.

Стивън отпи. Беше джин от най-долнопробно качество. Той се закашля.

Макар че дрехите и ботушите на Стивън струваха колкото две пощенски коли, пощальонът възприе към него отношение на добродушно превъзходство, с каквото белите обикновено се отнасят към чернокожите. Той обмисли положението и каза на Стивън, че първо трябва да се отърват от трупа.

— Добичето е скъпо, живо или умряло. Господарят ти ще се ядоса, ако друг прибере коня и парите.

— Кобилата не беше на господаря ми — каза Стивън. — Беше моя.

— Ей! — извика пощальонът. — Я гледай!

Един гарван беше кацнал на млечнобелия хълбок на Фиренце.

— Не! — кресна Стивън и се втурна да пропъди птицата. Но пощальонът го спря.

— Недей, момко! Недей! На хубаво е. Не помня да съм виждал по-хубава поличба!

— Хубава? — попита Стивън. — Какво говорите?

— Туй е поличбата на стария крал! Кога гарван каца на бяло. Знамето на стария Джон![1]

Пощальонът каза, че знае едно място наблизо, където срещу заплащане ще помогнат на Стивън да се освободи от трупа на Фиренце. Стивън се покатери на капрата и човекът го откара до близка ферма.

Фермерът никога не беше срещал чернокож мъж и много се стъписа, когато завари подобно невиждано същество в двора си. Въпреки всички уверения в обратното той така и не можеше да повярва, че Стивън говори английски. Тъй като съчувстваше на смутения фермер, пощальонът стоеше до Стивън и любезно повтаряше всичко, което икономът казваше, за да може фермерът да го разбере по-добре. Но това не помагаше. Фермерът изобщо не ги слушаше, само зяпаше Стивън и правеше забележки по негов адрес на един от работниците си, който стоеше наблизо също толкова слисан. Чудеше се дали черното се изтрива, когато Стивън пипа разни неща, и изказваше множество други догадки от още по-натрапчиво и неприятно естество. Всички подробни обяснения на Стивън относно преместването на трупа на Фиренце бяха напразни до момента, в който жената на фермера се върна от близкия пазар. Тя беше съвсем друга натура. Според нея всеки добре облечен мъж със скъп кон (жив или мъртъв) беше джентълмен, пък бил той какъвто цвят му се иска. Жената каза на Стивън за един човек, който прибира мъртвите коне от фермата и използва месото за храна за котки, а костите и червата продава за лепило. Тя му каза колко ще плати този човек за трупа и обеща сама да се погрижи за всичко при условие, че задържи една трета от парите. Стивън се съгласи.

Двамата с пощальона излязоха от фермата.

— Благодаря ви — каза Стивън. — Без вашата помощ щеше да ми бъде много по-трудно. Разбира се, ще ви платя за усилията. Но се боя, че ще трябва да ви обезпокоя по още един въпрос. Нямам с какво да се прибера у дома. Ще ви бъда много задължен, ако ме откарате до следващата пощенска станция.

— Не! — възпротиви се пощальонът. — Скрий кесията, момко, ще те закарам чак в Донкастър и нищо няма да ти взема.

В интерес на истината Стивън предпочиташе да стигне до следващата пощенска станция, но пощальонът беше толкова доволен от компанията му, че изглеждаше по-учтиво и по-редно да пътува с него.

Колата се движеше към Донкастър по селски пътища с множество спирки, като излизаше на странноприемници и села на неочаквани и странни места. На едно място оставиха рамка за легло, на друго — плодов сладкиш; отвсякъде прибираха пакети със странни форми. Веднъж спряха пред малка къщурка, която стоеше самотна зад висок гол плет насред гората. Там една стара мома им даде поочукана кокалена клетка за птици, боядисана в черно, с малко канарче вътре. Пощальонът обясни на Стивън, че канарчето е принадлежало на много възрастна дама, която е починала, и сега той трябва да го достави на племенницата й в Селби.

Скоро след като настаниха канарчето отзад в колата, Стивън се стресна от оглушително хъркане, което най-неочаквано се разнесе отвътре. Стори му се невъзможно толкова малка птичка да издава такива силни звуци и той заключи, че в колата има друг човек, когото до този момент не е имал честта да види.

Пощальонът извади от една кошница дебел пай с месо и пита сирене. Взе голям нож, отряза парче от пая и понечи да го подаде на Стивън, но като че ли се разколеба.

— Черните хора същото като нас ли ядат? — поинтересува се той, сякаш очакваше да чуе, че може би ядат трева или лунни лъчи.

— Да — отговори Стивън.

Пощальонът му даде парчето пай и малко сирене.

— Благодаря. Другият ви спътник не желае ли да хапне нещо?

— Може. Като се събуди. Качих го в Райпън. Нямаше пари. Рекох си: „Ще има с кого да си приказвам.“ Поприказвахме, само че в Бороубридж заспа и оттогава не е ставал.

— Много отегчително от негова страна.

— Не ми пречи. Сега си приказвам с тебе.

— Трябва да е бил много уморен — започна да разсъждава Стивън на глас. — Проспа изстрела, с който довършихме коня, посещението при глупавия фермер, рамката за леглото и клетката с канарчето — всъщност всички събития от деня. Закъде пътува?

— Той ли? Заникъде. Скита от град на град. Някакъв големец в Лондон го гони и той не се свърта на едно място, инак слугата на големеца ще го стигне.

— Наистина ли?

— Той е син — отбеляза пощальонът.

— Син? — попита Стивън озадачен.

Пощальонът кимна.

— Как? Посинял от студ? Или са го били?

— Не, момко. Ти си черен, пък той е син. Брей! В колата ми има черен момък и син странник! Не съм чувал нивга за такова чудо. Ако черните момци са на късмет — тъй де, като черните котки, — да видиш черен момък и син странник на едно място ще да значи нещо. Ама какво?

— Може би наистина значи нещо — предположи Стивън, — но не за вас. Може да означава нещо за него. Или за мен.

— Не, не ще да е тъй — възрази пощальонът. — Нали на мен ми се случва! Стивън се замисли за странния цвят на непознатия човек.

— Болен ли е от нещо? — попита той.

— Може — небрежно отвърна пощальонът.

След като се нахраниха, той започна да клюма и много скоро заспа с поводите в ръце. Колата кротко продължи пътя си под предводителството на коня — животно със забележителен здрав разум и отлична преценка.

За Стивън пътуването беше изморително. Тъжното изгнание на лейди Поул и загубата на Фиренце го бяха потиснали. Той се радваше на възможността да се разсее в разговор с пощальона.

Изведнъж чу нещо като мърморене, което подсказваше, че синият човек се събужда. Отначало Стивън не можа да разбере какво казва скитникът, но после чу съвсем ясно:

— Роб без име ще стане крал в чужда земя.

Това го накара да потръпне: думите силно му напомниха за обещанието на джентълмена с коса като глухарче да го направи крал на Англия.

Стъмни се. Стивън накара коня да спре, слезе от капрата и запали трите стари лампи, които висяха на колата. Той понечи да се качи отново, когато изведнъж отзад се показа разчорлен парцалив мъж, скочи на заледената земя и застана пред него.

Парцаливият мъж разгледа Стивън на светлината от лампите.

— Тук ли сме вече? — попита с дрезгав глас.

— Къде да сме? — не разбра Стивън.

Мъжът се замисли за момент и после реши да зададе въпроса другояче:

— Къде сме? — попита той.

— Никъде. Между някакво място, наречено Ълискелф, и друго на име Торп Уилоуби, струва ми се.

Макар че сам беше попитал за това, мъжът не изглеждаше особено заинтересован от отговора. Мръсната му риза бе разкопчана до кръста и Стивън видя, че начинът, по който пощальонът беше описал мъжа, бе от крайно подвеждащо естество. Скитникът не беше син, тъй както Стивън беше черен. Той бе мършав, опърпан, накокошинеи човек, чиято кожа вероятно би следвало да бъде като на всеки друг англичанин, но беше покрита със странни сини черти, заврънкулки, точки и кръгове.

— Познавате ли Джон Чайлдърмас, слугата на магьосника? — попита мъжът.

Стивън се стъписа — подобно на всеки, на когото се случва напълно непознати хора да зададат един и същ въпрос два пъти за два дни.

— Виждал съм го. Никога не съм разговарял с него.

Скитникът се засмя и му намигна.

— Той ме търси от осем години. Още не ме е намерил. Ходих да видя къщата на господаря му в Йоркшир. Издига се насред голям парк. Де да можех да открадна нещо. Когато бях в къщата му в Лондон, изядох няколко пая.

Стивън малко се смути от новината, че се намира в компанията на самопризнат крадец, но същевременно не можеше да не изпита симпатия към човек, пожелал да ограби магьосника. В края на краищата, ако не беше мистър Норел, лейди Поул и той никога нямаше да попаднат във властта на магия. Стивън бръкна в джоба си и извади две петшилингови монети.

— Ето — каза той.

— За какво? — подозрително попита мъжът (но въпреки това взе монетите).

— Жал ми е за вас.

— Защо?

— Защото ако това, което съм чул, е вярно, вие нямате дом.

Мъжът отново се усмихна и се почеса по мръсната буза.

— А ако това, което аз съм чул, е вярно, вие нямате име!

— Какво?

— Аз имам име. Винкулус — той грабна ръката на Стивън. — Защо се дърпате?

— Не се дърпам — каза Стивън.

— Напротив, дърпахте се. Преди малко.

Стивън се поколеба.

— Кожата ви е в белези и със странен цвят. Мислех, че може би белезите ви са от някаква болест.

— Кожата ми не значи това — каза Винкулус.

— Не значи това? — повтори Стивън. — Какъв необичаен подбор на думи. И все пак е вярно — кожата може да значи много. Моята значи това, че всеки човек може да ме удари на публично място, без да се бои от последиците. Значи още, че не винаги приятелите ми искат да ги виждат с мен на улицата. Значи, че колкото и книги да прочета и колкото и езици да овладея, никога няма да бъда нещо повече от обект на любопитство — като говорещо прасе или смятащ кон.

Винкулус се усмихна.

— А моята кожа значи обратното на вашата. Значи, че вие ще се издигнете, Безименни кралю. Значи, че вашето кралство ви очаква и врагът ви ще бъде победен. Значи, че часът ви скоро ще удари. Роб без име ще сложи сребърен венец; роб без име ще стане крал в чужда земя…

И все така стиснал ръката на Стивън, Винкулус изрецитира цялото си пророчество.

— Ето — обяви той, след като приключи, — вече го казах на двамата магьосници, казах го и на вас. Първата част от работата ми е свършена.

— Но аз не съм магьосник — възрази Стивън.

— Не съм казал, че сте — отвърна Винкулус. После най-неочаквано пусна ръката на Стивън, загърна се плътно в окъсаното си палто, потъна в мрака отвъд светлината на лампите и изчезна.

Няколко дни по-късно джентълменът с коса като глухарче внезапно изяви желание да присъства на лов за вълци — нещо, което, както се оказа, не беше правил от векове.

Случайно точно по това време се провеждаше един такъв лов в Южна Швеция и той тутакси пренесе себе си и Стивън там. Стивън се намери върху дебел клон на стар дъб насред заснежена гора. От това място се откриваше идеална гледка към малка поляна, на която стърчеше дълъг дървен кол, побит в земята. На върха на кола имаше старо дървено колело, а на колелото беше вързана млада коза. Тя отчаяно блееше.

Откъм дърветата се показаха вълци със заскрежени козини и впериха гладни очи в козата. Веднага щом се появиха, из цялата гора се разнесе лай на кучета и тропот на копита от конете на ловците, които бързо се приближаваха. На поляната изскочиха хрътки: първите две се нахвърлиха върху един вълк и вкопчилите се животни се превърнаха във въртящ се, ръмжащ, скимтящ, подскачащ възел от козина, крака и зъби. Ловците се приближиха в галоп и убиха вълка. Другите вълци се спуснаха към тъмните дървета, следвани от кучетата и ездачите.

Щом забавлението се изчерпеше на едно място, с помощта на магия джентълменът с коса като глухарче пренасяше себе си и Стивън по въздуха другаде, където беше по-интересно. Така те скачаха от дърво на дърво, от хълм на скалиста издатина. Веднъж дори се озоваха навръх една църква в село с дървени къщи, където вратите и прозорците имаха причудливи форми, а покривите бяха покрити с мек сняг, който блестеше на слънцето.

Те чакаха появата на ловците в едно тихо кътче на гората, когато покрай дървото, на което седяха, мина самотен вълк. Той беше изключително красив, с изящни тъмни очи и козина с цвят на мокър камък. Животното вдигна поглед нагоре и се обърна към джентълмена на език, който наподобяваше ромолене на вода сред камъни, въздишка на вятър в голи клони и пукане на сухи листа в огнище.

Джентълменът му отговори на същия език, после безгрижно се засмя и махна с ръка.

Вълкът го изгледа с укор и побягна.

— Моли ме да го спася — обясни джентълменът.

— О, сър, не можете ли да го сторите? Не искам да виждам как тези благородни създания умират!

— Каква нежна душа сте, Стивън! — възкликна джентълменът със симпатия.

Но не спаси вълка.

Стивън не изпитваше никакво удоволствие от лова. Вярно, ловците бяха смели, а хрътките им — верни и бързи, но след като неотдавна бе изгубил Фиренце, той не беше в състояние да изпитва удоволствие от смъртта на което и да било създание, особено силно и красиво като вълка. При мисълта за Фиренце Стивън си спомни, че е пропуснал да разкаже на джентълмена с коса като глухарче за срещата си със синия мъж от пощенската кола и за пророчеството му, затова го направи сега.

— Наистина ли? — възкликна джентълменът. — Е, това е много неочаквано!

— Чували ли сте това пророчество, сър?

— Да! Знам го много добре. Всички от моя народ го знаят. Това е пророчество на… — тук джентълменът каза нещо, което Стивън не разбра[2]. — Сигурно сте чували английското му име — Джон Ъскглас, Кралят Гарван. Но не разбирам как това пророчество се е запазило в Англия. Не мислех, че англичаните все още се интересуват от тези неща.

— „Робът без име“ съм аз, нали, сър? Пророчеството като че ли предсказва, че ще стана крал!

— Разбира се, че ще станете крал! Аз ви го казах, а аз никога не греша. Но колкото и да сте ми скъп, Стивън, това пророчество няма нищо общо с вас. В по-голямата си част то говори за възраждането на английската магия, а това, което споменахте, всъщност дори не е пророчество. Кралят си припомня как е дошъл в трите си кралства, едното в Англия, другото във Феерия, третото в Ада. Под „роб без име“ има предвид себе си. Той е бил роб без име във Феерия, малко християнско дете, скрито в гората, намерено и доведено в нашата земя от зла фея, която го отмъкнала от Англия.

Стивън се почувства странно разочарован, макар да не знаеше защо. В края на краищата, той не искаше да бъде крал на никое кралство. Не беше англичанин, не беше и африканец. Нямаше родина. Думите на Винкулус за кратко бяха породили у него чувство за принадлежност: сякаш беше част от цяло и имаше предназначение. Но всичко това се бе оказало илюзорно.

[1] Гербът на Джон Ъскглас е кацащ гарван (по-правилно е да се нарече гарван в полет) — черен гарван на бял фон. ↑

[2] Вероятно името, с което феите наричат Краля Гарван и което според Джонатан Стрейндж означава „Скорец“. ↑

48
ГРАВЮРИТЕ

Краят на февруари — март 1816 година

— ПРОМЕНИЛИ СТЕ СЕ. Направо съм смаян от вида ви.

— Наистина ли? Учудвате ме. Може би съм отслабнал малко, но не забелязвам никакви други промени.

— Не, има нещо в лицето ви, в изражението ви, има… нещо.

Стрейндж се усмихна. Или по-скоро лицето му се разтегли и сър Уолтър предположи, че това е усмивка. Негово благородие не можа да си спомни как изглеждаше по-рано усмивката на Стрейндж.

— От черните дрехи е — каза магьосникът. — Приличам на останка от погребение, осъдена да снове из града и да стряска хората, напомняйки им за собствената им тленност.

Те седяха в кафене „Бедфорд“ в „Ковънт Гардън“, избрано от сър Уолтър поради факта, че в миналото двамата често се бяха веселили там и Негово благородие се надяваше, че това място ще повдигне духа на Стрейндж. Но в такава вечер дори в „Бедфорд“ не беше весело. Отвън духаше мрачен леден вятър, който подхвърляше хората насам-натам и пръскаше в очите им черни капки дъжд. Вътре помещенията бяха пълни с измокрени и начумерени господа и с опитомена кисела мъгла, която сервитьорите се опитваха да разсеят, като често изсипваха лопати въглища в огъня и поднасяха чаши с греяно вино на клиентите.

Когато влезе, сър Уолтър видя Стрейндж енергично да пише нещо в малък бележник. Негово благородие кимна към бележника и каза:

— Значи не сте изоставили магията?

Стрейндж се засмя.

Сър Уолтър предположи, че това означава „не“, което го зарадва, защото за него беше изключително важно един мъж да има професия и той вярваше, че полезното сериозно занимание може да излекува много неща, неподатливи иа никакво друго лечение. Само смехът не му хареса — нервен, горчив изблик, какъвто не беше чувал по-рано от Стрейндж.

— Питам, защото казахте… — започна сър Уолтър.

— О, казвал съм какво ли не! Понякога главата ми ражда всевъзможни странни хрумвания. Прекомерната скръб може да предизвика пристъп на лудост, подобно на всички други прекомерни неща. Честно казано, тогава не бях на себе си. Честно казано, бях почти полудял. Но както виждате, всичко това е минало.

Но — честно казано — сър Уолтър не виждаше нищо такова.

Не беше достатъчно просто да се каже, че Стрейндж се е променил. В някои отношения той си бе същият. Усмихваше се често, както и преди (макар усмивката му да не беше същата). Говореше с ироничен и небрежен тон както винаги (оставяйки у събеседника впечатлението, че почти не слуша собствените си думи). Думите и лицето му бяха такива, каквито приятелите му ги помнеха — с една разлика: притежателят им като че ли играеше роля, докато мислите и душата му бяха другаде. Той се криеше зад саркастичната си усмивка и никой не знаеше за какво мисли. Повече от всякога приличаше на магьосник. Това беше много любопитно и никой не знаеше как да го разбира, но в известен смисъл сега той изглеждаше повече като Норел.

На безименния пръст на лявата си ръка Стрейндж носеше траурен пръстен, в който имаше тънък кичур кестенява коса, и сър Уолтър забеляза, че той постоянно го докосва и го върти на пръста си.

Поръчаха си обилна вечеря, състояща се от костенурка, четири говежди пържоли със сос от гъша мас, няколко миноги, стриди и малка салата от цвекло.

— Радвам се, че се върнах — каза Стрейндж. — И след като вече съм тук, възнамерявам да напакостя колкото мога. Норел твърде дълго държа всичко в ръцете си.

— Той изпада в пристъпи на агония при всяко споменаване на книгата ви. Постоянно разпитва хората дали знаят какво пише в нея.

— О, книгата е само началото! И впрочем тя ще бъде готова след няколко месеца. Ще издаваме ново списание. Мъри иска да започнем колкото може по-скоро. Естествено, ще бъде превъзходно издание. Ще се нарича „Фамулус“[1] и ще популяризира моите виждания за магията.

— А те са много различни от тези на Норел, нали?

— Разбира се! Основната ми идея е предметът да се изучава рационално без табутата и ограниченията, които Норел налага. Убеден съм, че подобно преразглеждане на магията бързо ще отвори нови пътища за изследване. Защото, като се замислите, до какво се свежда така нареченото възраждане на английската магия? Какво толкова сме направили ние с Норел? Илюзии с облаци, дъжд, дим и прочее — най-лесните неща на света! Вдъхване на живот и реч на неживи предмети — е, уверявам ви, това е пълно шарлатанство. Изпращане на бури и гръмотевици на враговете — не мога да ви опиша колко проста е магията за разваляне на времето. Какво друго? Извикване на видения — е, това може да бъде доста впечатляващо, ако знаехме как да го правим добре, но ние не знаем. А сега сравнете тези жалки опити с магията на Ауреатите. Те са убеждавали чинарите и дъбовете в гората да тръгнат с тях на бой срещу враговете, правили са си съпруги и слуги от цветя, превръщали са се в мишки, лисици, дървета, реки и така нататък, правили са кораби от паяжина, къщи от розови храсти…

— Да, да! — прекъсна го сър Уолтър. — Разбирам, че сте нетърпелив да опитате всички разнообразни видове магия. Но макар че не ми се иска да го казвам, Норел ми се вижда прав. Тези магии са неприложими в наше време. Преобразяването в животни и тям подобни са вършили работа в миналото. От това несъмнено става интригуваща история за разказване. Но все пак, Стрейндж, едва ли бихте искали да го практикувате? На един джентълмен не приляга да променя облика си. Той не бива да прилича на нищо друго освен на това, което е. Самият вие едва ли бихте желали да се преобразите в сладкар или във фенерджия…

Стрейндж се засмя.

— Е, в такъв случай — продължи сър Уолтър — представете си колко по-лошо би било да придобиете облика на куче или на свиня[2].

— Нарочно подбирате такива долни примери.

— Долни? Тогава на лъв! Бихте ли искали да се преобразите в лъв?

— Вероятно. Може би. Може би не. Но не там е въпросът! Съгласен съм, че преобразяването е магия, с която трябва да се внимава, но това не означава, че тя няма полезно приложение. Попитайте херцог Уелингтън дали би имал нещо против да превърне разузнавачите си в лисици или мишки и да ги изпрати в лагерите на французите. Уверявам ви, че Негово сиятелство няма да споделя вашите скрупули.

— Не мисля, че ще успеете да убедите Колкхаун Грант да се превърне в лисица[3].

— О, Грант не би имал нищо против да стане лисица, стига да бъде лисица в униформа. Не, не, трябва да съсредоточим вниманието си върху Ауреатите. Трябва да изучим далеч по-обстойно живота и магията на Джон Ъскглас и когато…

— Тъкмо това не бива да правите. Не си го и помисляйте.

— Какво искате да кажете?

— Говоря сериозно, Стрейндж. Нямам нищо против Ауреатите като цяло. Всъщност мисля, че принципно сте прав. Англичаните много се гордеят с древната си магическа история — с Годблес, Стоукси, Пейл и останалите. Не им харесва да четат във вестниците как Норел подценява постиженията им. Но вие можете да допуснете обратната грешка. Прекомерното говорене за други крале ще породи безпокойство у правителството. Особено когато всеки момент очакваме бунт на йоанитите.

— Йоанитите? Кои са йоанитите?

— Какво? Мили Боже, Стрейндж! Не четете ли вестници?

Стрейндж като че ли малко се смути.

— Заниманията ми отнемат много време. Всъщност цялото ми време. А и впрочем, както знаете, през последния месец имах грижи от доста извънреден характер.

— Не става дума за последния месец. В северните графства вече четири години има йоанити.

— Добре, но кои са те?

— Занаятчии, които се промъкват нощем във фабриките и повреждат машините. Подпалват домовете на фабрикантите. Организират шумни митинги, на които подтикват обикновените хора към бунт, плячкосват пазарите[4].

— О, хората, които повреждат машини! Да, да, сега ви разбирам. Подведохте ме с това странно име. Но какво общо имат тези хора с Краля Гарван?

— Мнозина от тях са — или поне твърдят, че са — негови последователи. Те драскат гарвана в полет по стените на всички опустошени фабрики, Водачите им носят заповеди, подписани уж от самия Джон Ъскглас, и казват, че той скоро ще заеме отново престола си в Нюкасъл.

— И правителството им вярва? — учуди се Стрейндж.

— Не, разбира се! Ние не сме толкова наивни. Това, от което се боим, е далеч по-земно — с една дума, революция. Знамето на Джон Ъскглас се вее из целия север, от Нотингам до Нюкасъл. Разбира се, ние имаме шпиони и информатори, които ни съобщават какво вършат и мислят тези хора. О, не казвам, че всички те вярват в завръщането на Джон Ъскглас. Повечето разсъждават разумно като вас и мен. Но те знаят колко популярно е името му сред народа. Роули Фишър-Дрейк, представител от Хампшир, предложи проектозакон, с който знамето с гарвана в полет да бъде обявено за незаконно. Но ние не можем да забраним на хората да развяват знамето на своя законен крал[5].

Сър Уолтър въздъхна и се зае да чопли една пържола в чинията си.

— В други страни — каза той — се носят легенди за крале, които ще се завърнат в момент на крайна нужда. Само в Англия това е записано в конституцията.

Стрейндж нетърпеливо махна с вилица.

— Но всичко това е политика. Няма нищо общо с мен. Аз не се обявявам за връщане на Джон Ъскглас на престола. Единственото ми желание е да изуча — спокойно и рационално — постиженията му като магьосник. Как можем да възродим английската магия, без първо да сме разбрали какво ще възраждаме?

— Тогава изучавайте Ауреатите, но нека Джон Ъскглас остане в сянката, в която го е поставил Норел.

Стрейндж поклати глава.

— Норел е отровил съзнанието ви с хули по адрес на Джон Ъскглас. Омагьосал ви е до един.

Известно време двамата се храниха мълчаливо. После Стрейндж каза:

— Споменавал ли съм ви, че видях негов портрет в замъка Уиндзор?

— Портрет на кого?

— На Ъскглас. В една от залите имаше любопитен стенопис от някакъв италиански художник. Едуард III и Джон Ъскглас — кралят воин и кралят магьосник, седнали един до друг. Изминали са четиристотин години, откакто Джон Ъскглас е напуснал Англия, а англичаните все още не могат да решат дали трябва да го обичат или да го мразят.

— Ха! — възкликна сър Уолтър. — На север нямат никакви съмнения по този въпрос. Ако можеха, още утре биха заменили управлението на Уестминстър с неговото[6].

Седмица по-късно излезе първият брой на „Фамулус“ и благодарение на сензационния характер на една от статиите в него целият тираж се разпродаде за два дни. Мистър Мъри, на когото предстоеше да публикува първия том от „История и практика на английската магия“ на Стрейндж, беше изпълнен с приятни предчувствия за добра печалба. В статията, заинтригувала до такава степен читателите, се описваше как магьосникът може да съживява мъртъвци, за да извлече от тях полезни сведения. Тази ужасяваща (но крайно интересна) тема предизвика такъв шок, че се разнесоха слухове за млади дами, припаднали само при новината, че в дома им има брой на „Фамулус“[7]. Никой не можеше да си представи, че мистър Норел би одобрил подобна публикация, затова всички, които не го обичаха, си купиха списанието с особено удоволствие. На „Хановер Скуеър“ мистър Ласелс прочете статията на глас. — „Когато на магьосника не достигат умения и знания — а това се отнася за всички съвременни магьосници, в днешно време националният ни гений в областта на магията е плачевно западнал, — той или тя ще постъпят най-добре, ако призоват духа на някого, който приживе е бил магьосник или поне е притежавал талант за това изкуство. Защото когато самите ние се колебаем по кой път да поемем, редно е да потърсим помощ от някого, който притежава повече знания и който би могъл да ни поведе в правилната посока.“

— Той ще съсипе всичко! — извика Норел в пристъп на буен гняв. — Решил е да ме унищожи!

— Няма спор, това е много сериозно — невъзмутимо отбеляза Ласелс, — и то при положение, че след смъртта на жена си се бе заклел на сър Уолтър, че ще се откаже от магията.

— О, дори всички ние да умрем, дори половината Лондон да загине, Стрейндж винаги ще се занимава с магия — просто не би могъл да се спре. Той е в твърде голяма степен магьосник, за да се откаже от това. И магиите, които ще прави, ще бъдат зли, а аз не знам как да му попреча!

— Моля ви, успокойте се, мистър Норел — каза Ласелс. — Убеден съм, че скоро ще измислите нещо.

— Кога ще излезе книгата му?

— В обявите на Мъри пише, че първият том излиза през август.

— Първият том!

— О, да! Не знаехте ли? Книгата ще бъде в три тома. Първият том ще запознае читателите с пълната история на английската магия. Вторият том ще дава точни разяснения относно природата й, а третият ще положи основите за бъдещата практика.

Мистър Норел изстена, сведе глава и закри лицето си с ръце.

— Разбира се — добави Ласелс замислен, — макар че текстът несъмнено ще бъде много вреден, най-обезпокоителни ми се струват гравюрите…

— Гравюрите? — възкликна ужасен мистър Норел. — Какви са пък тези гравюри?

— О, Стрейндж е намерил някакъв имигрант — отвърна Ласелс, — учил при най-добрите майстори в Италия, Франция и Испания, и е платил на този човек нечувана сума пари, за да направи гравюри към книгата.

— Но какви са те? Какво изобразяват?

— Какво ли? — отвърна Ласелс с прозявка. — Нямам ни най-малка представа — той отново взе списанието и продължи да чете наум.

Мистър Норел поседя известно време в мълчание, съсредоточен в ноктите си. Накрая позвъни и помоли прислужника да повика Чайлдърмас.

На изток от лондонското Сити се намира предградието Спитълфийлдс, прочуто надлъж и нашир с прекрасната коприна, която се произвежда там. Никъде в Англия няма — и няма и да има — коприна с по-добро качество от коприната на Спитълфийлдс. В миналото там са се строели хубави къщи за търговците, предачите и бояджиите, забогатели от производството и търговията с коприна. Но макар че и днес коприната, която излиза от предачниците, е също толкова добра, колкото и преди, самият Спитълфийлдс е много западнал. Къщите са мръсни и занемарени. Заможните търговци са се преместили в Айлингтън, Клъркърнуел и (ако са наистина заможни) в енорията Мери-ле-боун на запад. Днес в Спитълфийлдс са останали простолюдието и бедните хора и навсякъде гъмжи от хлапета, крадци и други злосторници, които смущават спокойствието на гражданите.

Един особено мрачен ден, когато по мръсните улици валеше студен сив дъжд и образуваше локви в калта, по „Елдър Стрийт“ в Спитълфийлдс мина карета и спря пред висока тясна сграда. По дрехите на кочияша и лакея личеше, че собственикът на каретата е в дълбок траур. Лакеят скочи от мястото си, разтвори черен чадър и отвори вратата на Джонатан Стрейндж.

Стрейндж спря за момент, за да оправи черните си ръкавици и да огледа „Елдър Стрийт“. С изключение на две кучета, които усърдно се ровеха в купчина отпадъци, улицата беше пуста. Той обаче продължи да се оглежда, докато очите му се спряха на една къща от отсрещната страна.

Къщата беше най-обикновена — подобие на търговски склад. Три очукани стъпала водеха към масивна черна врата, над която беше надвиснал силно изпъкнал фронтон. Вратата беше облепена с пожълтели обяви и съобщения за това, че на този и този ден в тази и тази таверна ще се разпродава цялата собственост на мистър еди-кой си, ескуайър (банкрутирал).

— Джордж — обърна се Стрейндж към лакея, който държеше чадъра, — можеш ли да рисуваш?

— Моля, сър?

— Учил ли си някога рисуване? Наясно ли си с принципите му? Знаеш ли какво е преден план, заден план, перспектива и така нататък?

— Аз ли, сър? Не, сър.

— Жалко. Аз съм учил рисуване. Мога да ти нарисувам пейзаж или портрет по всички правила и без каквато и да било изразителност. Точно като произведенията на всеки друг образован аматьор. Покойната ти господарка нямаше привилегията да се учи при скъпо платени учители по рисуване, но мисля, че имаше повече талант от мен. Акварелните й портрети на деца и възрастни биха ужасили всеки моден художник. Той би намерил позите за твърде сковани, а цветовете — за твърде ярки. Но мисис Стрейндж притежаваше способността да улавя израженията на лицата и особеностите на фигурите, да вижда красота и очарование и в най-обикновеното. В рисунките й има нещо живо и мило, което… — Стрейндж млъкна и след малко продължи: — За какво говорех? А, да. Рисуването възпитава наблюдателност, която винаги е полезна. Да вземем например тази врата…

Лакеят погледна вратата.

— …Днес е студено, мрачно и дъждовно. Има малко светлина и следователно няма сенки. Нормално е да очакваме, че вратата ще бъде цялата тъмна; тази сянка не би трябвало да е там — имам предвид отчетливата сянка, която върви от ляво на дясно и хвърля мрак върху левия край на вратата. И мисля, че ще бъда прав, ако кажа, че дори ако днес беше ясно и слънчево, сянката щеше да пада от другата страна. Не, тази сянка определено е много странна. Противоестествена е.

Лакеят погледна към кочияша с молба за помощ, но кочияшът бе твърдо решен да не участва в разговора и упорито се взираше в далечината.

— Разбирам, сър — каза лакеят.

Стрейндж продължи да съзерцава вратата със същия замислен и заинтригуван вид. Накрая извика:

— Чайлдърмас! Вие ли сте?

В първия миг нищо не се случи, но после тъмната сянка, която Стрейндж намираше за противоестествена, се раздвижи. Отдели се от вратата като мокър чаршаф от дюшек и изведнъж се промени, смали се, придоби цвят и стана човек: Джон Чайлдърмас.

Той се засмя с кривата си усмивка.

— Е, сър, едва ли бих могъл да се надявам, че дълго ще остана незабелязан за вас.

Стрейндж подсмръкна.

— Очаквах да се появите още преди седмица. Какво ви забави?

— Господарят ме изпрати тук едва вчера.

— И как е господарят ви?

— Зле, сър, много зле. Постоянно го мъчат треска, главоболие и треперене на крайниците. Тези симптоми се проявяват винаги когато някой го засегне. А никой не го засяга така дълбоко като вас.

— Радвам се да го чуя.

— Впрочем, сър, исках да ви кажа, че на „Хановер Скуеър“ пристигнаха пари за вас. Заплащането ви от хазната и Адмиралтейството за последното тримесечие на 1814 година.

Стрейндж се ококори от учудване.

— Нима Норел възнамерява да ми ги даде? Мислех, че съм ги загубил безвъзвратно.

Чайлдърмас се усмихна.

— Мистър Норел изобщо не знае за тях. Да ви ги донеса ли довечера?

— Разбира се. Няма да съм у дома, но ги дайте на Джеръми. Кажете ми, Чайлдърмас, любопитен съм: Норел знае ли, че можете да се правите на невидим и да се превръщате в сянка?

— О, понаучил съм това-онова. Двадесет и шест години служа на мистър Норел. Щях да съм голям глупак, ако не бях научил нищо.

— Да, разбира се. Но аз ви питам друго. Норел знае ли?

— Не, сър. Подозира, но предпочита да не знае. Магьосник, който прекарва живота си в стая, пълна с книги, се нуждае от някого, който да ходи насам-натам вместо него. Не всичко може да се научи от сребърен леген с вода. Знаете го.

— Хм. Добре, да вървим, човече! Да видим това, за което са ви изпратили!

Къщата изглеждаше доста занемарена, сякаш беше изоставена. Прозорците и стените бяха много мръсни, всички капаци затворени. Стрейндж и Чайлдърмас изчакаха на улицата, докато лакеят почука на вратата. Стрейндж стоеше под чадъра си, а Чайлдърмас не обръщаше никакво внимание на дъжда, който валеше на главата му.

Известно време нищо не се случи, а после нещо накара лакея да погледне надолу и да започне разговор с някого, когото никой друг не виждаше. Който и да беше събеседникът, лакеят на Стрейндж очевидно не се отнасяше с особена почтителност към него: позата му с ръце на хълбоците и строгият му тон издаваха крайно нетърпение.

Накрая вратата се отвори и на прага застана малко, мръсно и изплашено слугинче. Джонатан Стрейндж, Чайлдърмас и лакеят на влизане последователно изгледаха момичето, а то, бедното, изгуби ума и дума, непривикнало толкова важни на вид мъже да го гледат.

Стрейндж не си направи труда да се представи — надали слугинчето щеше да изтича да съобщи за него. Той каза на Чайлдърмас да го последва, втурна се нагоре по стълбището и направо влезе в една от стаите. Там в мъждивата светлина от няколко свещи, които горяха в подобие на мъгла — защото къщата като че ли имаше собствен климат, — седяха гравьорът мосю Минервоа и помощникът му мосю Форкалкие.

Мосю Минервоа беше дребничък и слаб човечец. Имаше дълга коса, тъмна, лъскава и мека като кафява коприна. Тя се спускаше до раменете и падаше на лицето му всеки път, щом се надвесеше над работата си, което той правеше почти през цялото време. Очите му също бяха забележителни — големи, меки и кафяви — и издаваха южняшкия му произход. Видът на мосю Форкалкие рязко контрастираше с красивите черти на наставника му. Той имаше костеливо лице с дълбоки хлътнали очи, бръсната глава, покрита с къса русолява четина. При целия си мъртвешки и кокалест вид мосю Форкалкие беше много приветлив човек.

Те бяха бежанци от Франция, но границата между бежанец и враг бе твърде смътна за жителите на Спитълфийлдс. Мосю Минервоа и мосю Форкалкие бяха известни навсякъде като френски шпиони. Те много страдаха от несправедливата си репутация: основното забавление на местните банди от хлапета беше да причакват двамата французи и да ги бият или да ги замерват с кал — оръжие, което в Спитълфийлдс се намираше в изобилие. В други дни съседите на французите изразяваха чувствата си към тях с обиди и подвиквания или с отказ да им продадат неща, от които гравьорите имаха нужда. Стрейндж оказа помощ в преговорите между мосю Минервоа и наемодателя му и в уговарянето на последния да прояви по-голямо разбиране към характера и положението на мосю Минервоа, както и в изпращането на Джеръми Джоунс по всички околни кръчми със задачата да пие джин с жителите на Спитълфийлд и да оповести навсякъде, че двамата французи са протежета на единия от двамата английски магьосници — „и — добави Стрейндж, като размаха показалец под носа на Джеръми, — ако ти кажат, че Норел е по-големият магьосник, не спори с тях, само им кажи, че аз съм по-избухлив и по-загрижен за добруването на приятелите си“. Мосю Минервоа и мосю Форкалкие бяха признателни на Стрейндж за усилията му, но в окаяното положение, в което се намираха, техен най-близък приятел беше брендито и те го приемаха редовно по всяко време на деня.

Французите не излизаха от къщата на „Елдър Стрийт“. Капаците на прозорците им бяха затворени ден и нощ — преграда срещу негостоприемството на Спитълфийлдс. Те живееха и работеха на свещи и отдавна не ползваха часовници. Изненадаха се, като видяха Стрейндж и Чайлдърмас, защото бяха останали с впечатлението, че е нощ. Имаха една прислужница — малкото ококорено момиче, което беше сираче, не ги разбираше и се страхуваше от тях и чието име те не знаеха. Но двамата мъже бяха добри към него по свой небрежен и надменен начин, бяха му дали отделна стая с пухен дюшек и ленени чаршафи, така че за сирачето тъмната къща бе същински рай. Основните задължения на момичето бяха да им купува храна, бренди и опиум, като повечето храна оставаше за него. Освен това то носеше и топлеше вода за баните и бръсненето им, тъй като и двамата бяха доста суетни. Но те бяха напълно безразлични към мръсотията и безпорядъка в къщата, което също беше добре за сирачето, защото то разбираше от домакинстване колкото от староеврейски езици.

Всички повърхности бяха осеяни с листа дебела хартия и мастилени петна. Имаше калаени съдове със стари останки от сирене и глинени гърнета, пълни с моливи и парчета въглен. Имаше съсухрена глава целина, съжителствала твърде дълго и твърде свободно с въглищата, не за свое добро. Навсякъде по ламперията и потъмнелите мръсни тапети бяха забодени гравюри и рисунки: сред тях имаше и един особено сполучлив портрет на Стрейндж.

В мръсния малък двор зад къщата имаше ябълка, расла като селско дърво, преди сивият Лондон да дойде и да погълне цялата хубава зеленина около него. Някога в пристъп на внезапно усърдие незнаен обитател на къщата беше набрал всички ябълки от дървото и ги бе наредил по первазите, където те бяха прекарали години, превръщайки се първо в стари ябълки, после в подути трупове на ябълки и накрая в жалки призраци на ябълки. Навсякъде стоеше упорита миризма — смесица от ухания на мастило, хартия, въглища, бренди, опиум, гнили ябълки, свещи, кафе, всичко това примесено с уникалния мирис на двама мъже, работещи денонощно в затворена къща, където при никакви обстоятелства не се отварят прозорците.

В интерес на истината Минервоа и Форкалкие често забравяха, че на земята има такива места като Спитълфийлдс или Франция. Дни наред те живееха в малката вселена на гравюрите за книгата на Стрейндж — а те бяха наистина много странни.

Тези гравюри изобразяваха дълги коридори, изградени повече от сенки, отколкото от нещо друго. Тъмни отвори в стените подсказваха наличието на други коридори, което навеждаше на мисълта за лабиринт или нещо подобно. На някои гравюри бяха изобразени широки стълбища, които водеха надолу към тъмни подземни канали. Имаше и пейзажи от просторно мрачно блато, през което се виеше запустял път. Зрителят като че ли гледаше към блатото от много високо. В далечината на пътя имаше сянка — не повече от щрих върху светлия път, твърде далеч, за да се види дали е мъж, жена, дете или изобщо човек, но по някакъв начин присъствието й на това безлюдно място пораждаше особена тревога.

На една картина се виждаше нещо като самотен мост, който се простираше над огромна и мъглива пустош — може би дори небе. Макар че мостът беше със същия масивен градеж като коридорите и каналите, от двете му страни се спускаха тесни вити стълби, прилепени към солидните му подпори, и тези стълби изглеждаха крехки, построени далеч по-несръчно от моста, като много от тях водеха през облаците Бог знае накъде.

Стрейндж се надвеси над странните илюстрации подобно на Минервоа и съсредоточено се зае да разпитва, да критикува и да дава предложения. Той и двамата гравьори си говореха на френски. За голямо учудване на магьосника Чайлдърмас ги разбираше отлично и дори задаваше по някой въпрос на Минервоа на същия език. За съжаление френският на Чайлдърмас бе толкова повлиян от йоркширското му произношение, че Минервоа не го разбираше и дори попита Стрейндж дали спътникът му не е холандец.

— Разбира се — каза Стрейндж на Чайлдърмас, — нарисували са пейзажите твърде италиански, твърде подобни на творбите на Паладий и Пиранези, но това е неизбежно — такава е школата им. Знаете, че човек не може да избяга от школата си. Като магьосник аз никога няма да бъда докрай Стрейндж — или поне само Стрейндж, — у мен има твърде много от Норел.

— Значи това сте видели на Кралските пътища? — попита Чайлдърмас.

— Да.

— А коя е страната, през която минава мостът?

Стрейндж иронично погледна Чайлдърмас.

— Не знам, магьоснико. Вие как мислите?

Чайлдърмас сви рамене.

— Предполагам, че е Феерия.

— Може би. Но започвам да мисля, че това, което наричаме Феерия, се състои от много страни. Със същия успех бихме могли да го наричаме „Другаде“.

— Колко далеч са тези страни?

— Не много. Аз отидох там от „Ковънт Гардън“ и ги видях всичките в рамките на час и половина.

— Магията трудна ли е?

— Не, не бих казал.

— А ще ми кажете ли каква е?

— На драго сърце. Трябва ви заклинание за разгадаване — аз използвах това на Донкастър. И едно за разтваряне, за да стопите повърхността на огледалото. В книгите, които съм чел, има безброй заклинания за разтваряне, но доколкото мога да съдя, те са напълно безполезни; затова ми се наложи да съставя свое — мога да ви го запиша, ако желаете. Накрая трябва да включите двете заклинания в трето за намиране на верния път. Това е важно, защото иначе не знам как ще се измъкнете от там — Стрейндж млъкна и погледна Чайлдърмас. — Следите ли мисълта ми?

— Неотстъпно, сър.

— Добре — Стрейндж направи кратка пауза и добави: — Чайлдърмас, не е ли време да оставите службата си при мистър Норел и да дойдете при мен? Няма нужда от тези нелепи отношения господар-прислужник. Просто ще бъдете мой чирак и помощник.

Чайлдърмас се разсмя.

— Ха-ха! Благодаря, сър. Благодаря! Но мистър Норел и аз не сме приключили един с друг. Още не. А и впрочем мисля, че ще бъда много лош чирак — по-лош дори от вас.

Стрейндж се усмихна и се замисли над думите му.

— Добър отговор — каза той накрая, — но, боя се, не напълно откровен. Не вярвам наистина да сте на страната на Норел. Един магьосник в Англия! Едно мнение по всички магически въпроси! Едва ли сте съгласен с подобно нещо! У вас има поне толкова възмущение срещу това, колкото и у мен. Защо не се присъедините и не се възмущавате заедно с мен?

— Но тогава ще бъда принуден да се съглася с вас, сър, нали? Не знам как ще завършат нещата между вас и Норел. Попитах картите си, но отговорът е крайно противоречив. Това, което предстои, е твърде сложно, за да могат картите да го обяснят ясно, а не успявам да намеря правилната формулировка на въпроса, който да им задам. Ще ви кажа какво ще направя. Ще ви дам обещание. Ако вие се провалите, а мистър Норел спечели, тогава ще престана да му служа. Ще подкрепя вашата кауза, ще му се опълча с всички сили и ще намеря аргументи, с които да го оборя — и в Англия ще има двама магьосници и две мнения по магическите въпроси. Но ако той се провали, а вие спечелите, ще постъпя по същия начин с вас. Това устройва ли ви?

Стрейндж се усмихна.

— Да, устройва ме. Вървете при мистър Норел и го поздравете от мен. Кажете му, че се надявам отговорите, които ви дадох, да го задоволяват. Ако иска да узнае още нещо, утре към четири часа ще си бъда у дома.

— Благодаря ви, сър. Бяхте много прям и откровен.

— И защо не? Норел обича тайните, не аз. Всичко, което ви казах, е вече написано в книгата ми. Само след около месец всеки мъж, жена и дете в кралството ще може да я прочете и да си състави собствено мнение за нея. И не мисля, че Норел може да направи нещо, за да го предотврати.

[1] Famulus — лат. — слуга, по-конкретно слуга на магьосник. ↑

[2] Тук сър Уолтър изказва едно широко разпространено мнение. На преобразяването открай време се гледа с подозрение. Ауреатите използват този вид магия по време на пътуванията си из Феерия или други земи извън пределите на Англия. Те съзнават, че преобразяването предоставя богати възможности за злоупотреби от всякакъв характер. Например през 1232 година в Лондон Сесили де Уолбрук, съпруга на благородник, намерила пред вратата на стаята си хубав сив котарак. Тя го прибрала и го нарекла сър Ловдей. Той ядял от ръката й и спял на леглото и. Но което било още по-любопитно, котаракът я следвал навсякъде, дори в църквата, където седял свит на кълбо в полите й и мъркал. Един ден на улицата я видял магьосник на име Уолтър де Чийп и веднага заподозрял нещо. Той се приближил към нея и й казал: „Госпожо, струва ми се, че този котарак, който все ви следва, не е никакъв котарак.“ Уолтър повикал други двама магьосници и те заедно произнесли заклинания над сър Ловдей. Той възвърнал истинския си облик — на младия магьосник Джослин де Снитън. Скоро след това Джослин се явил пред съда на Малките лондонски дракони, който постановил да му бъде отсечена дясната ръка. ↑

[3] По-горе разказахме как привързаността на подполковник Колкхаун Грант към червената му униформа доведе до пленяването му от французите през 1812 година. ↑

[4] Обикновените хора в Северна Англия решиха, че са страдали достатъчно през последните години, и с основание. Бедността и безработицата задълбочиха повсеместното страдание, предизвикано от войната с французите. И точно когато войната свърши, възникна нова заплаха за благополучието на хората — модерни машини, които произвеждаха евтини стоки и ги оставяха без работа. Нищо чудно, че някои от тях бяха тръгнали да повреждат машините в опит да запазят работата си. ↑

[5] Няма по-красноречив пример за особеното отношение на правителството в Лондон към северната част на кралството. Правителството представлява краля на Англия, но кралят на Англия е крал само на южната й половина. По закон той е управител на северната част, запазвайки си правото на законодател до завръщането на Джон Ъскглас. ↑

[6] Разбира се, в различни епохи от историята са се появявали хора, които са се представяли за Джон Ъскглас и са се опитвали да завземат властта в Северна Англия. Най-известен сред тях с младият Джак Фероу, коронясан в катедралата в Дърам през 1487 година с подкрепата на голям брой северни благородници, както и на няколко феи, които продължавали да живеят в кралската столица Нюкасъл. Фероу бил много красив мъж с царствена осанка. Той можел да прави прости магии и феите, които го подкрепяли, правели магии в негово присъствие и ги приписвали на него. Фероу бил син на странстващи магьосници. Когато бил още дете, на един панаир го забелязал граф Хексам. Графът останал поразен от приликата на момчето с описанията на Джон Ъскглас и платил за него седем шилинга на родителите му. Фероу никога повече не ги видял. Хексам го завел на тайно място в Северна Англия, където момчето започнало да се обучава за крал. През 1486 година графът показал Фероу на света и това сложило началото на краткото му управление на Северна Англия. Основният недостатък в царуването на Фероу бил, че твърде много хора знаели за измамата. Не след дълго Фероу и Хексам се скарали. През 1490 година по заповед на Фероу графът бил убит. Четиримата му синове се съюзили с краля на Южна Англия Хенри VII, нападнали северното кралство и в битката при Уърксоп през 1493 година Фероу претърпял поражение. Той бил затворен в Лондонската кула и през 1499 година бил екзекутиран.

Други претенденти, повече или по-малко убедителни, били Пиърс Блакмор и Дейви Саншосюр. Последният от претендентите останал в историята просто като Летния крал и самоличността му така и не била установена. Той се появил край Съндърланд през май 1536 година, скоро след като Хенри VIII закрил манастирите. Смята се, че може да е бил монах от някое от големите северни абатства — Фаунтийнс, Риво или Хъртфю. Летният крал се отличавал от Фероу и Блакмор по това, че нямал подкрепата на северната аристокрация и дори не се опитвал да я спечели. Той призовавал към обикновените хора. В някои отношения появата му била по-скоро мистична, отколкото магическа. Летният крал лекувал болните и учел последователите си да почитат природата и дивите животни — вярване, което изглежда по-близко до учението на магьосника от XII век Томас Годблес, отколкото до наследството на Джон Ъскглас. Странстващата му група от последователи не правела опити да завладее нито Нюкасъл, нито каквото и да било друго. През цялото лято на 1536 година те се скитали из Северна Англия и печелели поддръжници навсякъде, където отидели. През септември Хенри VIII изпратил армия срешу тях. Те не били подготовени да се бият. Повечето се разбягали по домовете си, но някои останали да се сражават за краля си и загинали при Понтефракт. Летният крал или загинал заедно с останалите, или просто изчезнал. ↑

[7] Консултациите с мъртви магьосници може да изглеждат много сензационни, но в действителност това е магическа процедура с дълга и почтена история. Мартин Пейл твърди, че се е учил на магия от Катрин от Уинчестър (на свой ред ученичка на Джон Ъскглас). Катрин от Уинчестър е починала двеста години преди раждането на Мартин Пейл. Смята се, че самият Джон Ъскглас е водил разговори с Мерлин, Ендорската вещица, Мойсей и Аарон, Йосиф Ариматейски и други бележити древни магьосници. ↑

49
ДИВИ И БЕЗУМНИ

Март 1816 година

НЯКОЛКО ДНИ СЛЕД ПОСЕЩЕНИЕТО си при гравьорите Стрейндж покани на вечеря сър Уолтър и лорд Портисхед. Двамата джентълмени неведнъж бяха вечеряли с магьосника, но за пръв път идваха в дома на „Сохо Скуеър“ след смъртта на мисис Стрейндж. Къщата им се стори печално променена. Стрейндж като че ли беше възвърнал всичките си някогашни навици на ерген. Масите и столовете се губеха под купчини хартия. Навсякъде из къщата бяха пръснати недовършени глави от книгата му, а тапетите във всекидневната бяха изпъстрени с нахвърляни бележки.

Сър Уолтър понечи да премести купчина книги от един стол.

— Не, не! — извика Стрейндж. — Не ги местете! Те са подредени по специален ред.

— Но къде да седна? — попита озадачен сър Уолтър.

Стрейндж изпъшка нетърпеливо, сякаш желанието на госта му бе крайно безразсъдно. Въпреки това премести купчината книги и в хода на преместването само веднъж се разсея, като се зачете в една от тях. След като два пъти прочете заинтригувалия го пасаж и си записа нещо на тапета, Стрейндж отново бе в състояние да обръща внимание на гостите си.

— Много се радвам да ви видя отново в дома си, милорд — каза той на Портисхед. — Напоследък разпитвам всички за Норел — толкова, струва ми се, колкото и той разпитва за мен. Надявам се, че има какво да ми разкажете.

— Мисля, че вече ви разказах всичко — оплака се сър Уолтър.

— Да, да. Казахте ми къде е бил, с кого е говорил и как се отнасят към него министрите, но аз питам лорд Портисхед за магически неща, а вашите познания по магия могат да се поберат…

— …на малко листче хартия? — услужливо допълни сър Уолтър.

— Точно така. Хайде, милорд. Разкажете ми. С какво се занимава Норел напоследък?

— По искане на лорд Ливърпул работи по магия за предотвратяване на бъдещи опити за бягство на Наполеон Бонапарт — отвърна лорд Портисхед. — Освен това изучава „Беседи за Краля на светлината и Краля на тъмнината“. Смята, че е направил някои открития.

— Какво? — тревожно попита Стрейндж. — Нови открития в „Беседите“?[1]

— Открил е нещо на страница 72 от изданието на Кромфърд. Ново приложение на заклинанието за призоваване на смъртта. Не ми е съвсем ясно[2]. Изглежда, мистър Норел смята, че същият принцип може да се прилага за лечение на заболявания при хора и животни — чрез призоваване на болестта да излезе от тялото, все едно е демон.

— О, това ли! — възкликна с облекчение Стрейндж. — Да, да! Знам какво имате предвид. Аз направих този извод още миналия юни. Значи Норел едва сега е стигнал до това, а? Отлично!

— Много хора се учудват, че не е взел друг ученик след вас — продължи лорд Портисхед, — а аз знам, че е получил множество молби. Но не е удовлетворил нито една от тях. Всъщност не вярвам изобщо да е разговарял с кандидатите или да е отговорил на писмата им. Изискванията му са твърде високи, а и никой не може да се мери с вас, сър.

Стрейндж се усмихна.

— Е, аз не бих очаквал друго. Той едва понася съществуването на втори магьосник. Трети магьосник сигурно би го довършил. Аз скоро ще получа предимство. В битката за характера на английската магия силите ще бъдат неравни. Ще има само един магьосник норелит и дузини стрейнджити. Или поне толкова, колкото успея да обуча. Смятам да превърна Джеръми Джоунс в нещо като анти-Чайлдърмас. Той ще тръгне из страната и ще издири всички хора, които Норел и Чайлдърмас са принудили да се откажат от изучаване на магия, и после той и аз ще ги убедим да се върнат към заниманията си. Вече съм разговарял с неколцина млади хора. Двама-трима от тях са много обещаващи. Вторият син на лорд Чалдикът, Хенри Пърфой, е изчел много треторазредни книги за магия и петоразредни биографии на магьосници, в резултат на което разговорите с него са малко досадни, но той, бедният, няма вина за това. Другите са Уилям Хадли-Брайт, бивш адютант на Уелингтън при Ватерлоо, и един странен човек на име Том Леви, който понастоящем работи като учител по танци в Норич.

— Учител по танци? — намръщи се сър Уолтър. — Нима подобен човек е подходящ за занимания с магия? Това все пак е професия, запазена за джентълмени, нали?

— Не виждам защо. А и впрочем Леви ми допада най-много. За пръв път от години срещам човек, който гледа на магията като на занимание за удоволствие — освен това той единствен от тримата владее малко практическа магия. Благодарение на него от рамката на прозореца покараха клони и листа. Сигурно сте се запитали защо е в това странно състояние.

— Ако трябва да бъда откровен — каза сър Уолтър, — в стаята има толкова странни неща, че дори не бях забелязал рамката.

— Разбира се, Леви нямаше намерение да я остави така — обясни Стрейндж, — но след като направи магията, не успя да я развали — както впрочем и аз. Ще трябва да кажа на Джеръми да повика дърводелец.

— Радвам се, че сте намерили толкова подходящи младежи — каза сър Уолтър. — Това предвещава добро бъдеще за английската магия.

— Получих молби и от няколко млади дами — обяви Стрейндж.

— Дами! — възкликна лорд Портисхед.

— Разбира се! Няма причина жените да не изучават магия. Това е поредната заблуда на Норел.

— Хм. Много станаха напоследък — отбеляза сър Уолтър.

— Кое?

— Заблудите на Норел.

— Какво искате да кажете с това?

— Нищо, нищо! Не се засягайте. Забелязах обаче, че и вие не споменавате за бъдещи ученички.

Стрейндж въздъхна.

— От чисто практически съображения. Нищо повече. Магьосникът и ученикът му прекарват много време заедно в четене и беседи. Ако Арабела не беше покойница, мисля, че бих взел ученички. Но сега ще трябва да се съобразявам с компаньонки и всевъзможни досадни ограничения, за които в момента нямам търпение. На първо място са собствените ми изследвания.

— А каква нова магия възнамерявате да ни демонстрирате, мистър Стрейндж? — заинтригувано попита лорд Портисхед.

— А! Радвам се, че ми задавате този въпрос! Напоследък много разсъждавам върху това. Ако възраждането на английската магия продължи — или по-скоро ако не му е съдено да остане под едноличната власт на Гилбърт Норел, — аз трябва да уча нови неща. Но нови магии не се създават лесно. Мога да тръгна по Кралските пътища и да се опитам да стигна до онези страни, където магията е основно правило, а не изключение.

— Мили Боже! — възкликна сър Уолтър. — Пак същото! Обезумяхте ли? Бяхме се разбрали, струва ми се, че Кралските пътища са твърде опасни, за да оправдаят…

— Да, да! Вашето мнение ми е добре известно. Изнасяли сте ми дълги лекции на тази тема. Но не ме оставихте да довърша! Аз просто изброявам възможностите. Няма да тръгна по Кралските пътища. Дадох дума на… на Арабела, че няма да го правя[3].

Последва мълчание. Стрейндж въздъхна и лицето му помръкна. Мислите му явно бяха заети с нещо — с някого — далеч от тук. Сър Уолтър тихо заговори:

— Винаги съм ценял високо мнението на мисис Стрейндж. Най-добре ще бъде да последвате съвета й. Стрейндж, съчувствам ви — разбирам, че искате да правите нови открития, всеки учен би искал това, — но ще се съгласите, че единственият безопасен начин за изучаване на магия е от книгите.

— Но аз нямам книги! — възкликна Стрейндж. — Всемогъщи Боже! Обещавам да бъда кротък и да си стоя у дома като стара мома, ако правителството приеме закон, с който да задължи Норел да ми покаже библиотеката си! Но тъй като правителството няма да ми направи тази услуга, не ми остава друго, освен да умножавам познанията си по всички възможни начини.

— И какво възнамерявате да правите? — попита лорд Портисхед.

— Да призова фея — отсече Стрейндж. — Вече съм правил няколко опита.

— Мистър Норел не казваше ли, че призоваването на феи е крайно рисковано? — попита сър Уолтър.

— Малко са нещата, които мистър Норел не смята за крайно рисковани — отвърна Стрейндж с известно раздразнение.

— Вярно е — спокойно отбеляза сър Уолтър. — В края на краищата, призоваването на феи от векове е неизменна част от английската магия. Всички Ауреати са го правили и всички техни последователи са се опитвали.

— Сигурен ли сте, че е възможно, сър? — попита лорд Портисхед. — Повечето авторитети смятат, че феите вече не посещават Англия.

— Да, наистина такова е разпространеното схващане — съгласи се Стрейндж, — но аз съм почти сигурен, че през ноември 1814 година, месец-два преди раздялата ми с Норел, бях в компанията на фея.

— Наистина ли? — възкликна лорд Портисхед.

— Не сте го споменавали досега — отбеляза сър Уолтър.

— Нямаше как да го спомена — каза Стрейндж. — В положението си на ученик на Норел не можех да обеля и дума за това. Той би получил истеричен пристъп при най-малкия намек за подобно нещо.

— Как изглеждаше феята, мистър Стрейндж? — попита лорд Портисхед.

— Феята ли? Не знам. Не я видях. Само я чух. Свиреше музика. С мен имаше още един човек, който, струва ми се, я чу и я видя. Представете си предимствата от срещата с фея! Никой магьосник, бил той жив или мъртъв, не може да ме научи на повече неща. Феите са източникът на всичко, към което ние, магьосниците, се стремим. Магията е естественото им състояние! Колкото до недостатъците, има само един — обичайният: нямам ни най-малка представа как да го постигна. Правил съм към дузина заклинания, опитвал съм всичко, за което съм чувал или чел, само и само да накарам феята да се върне, но напразно. Не проумявам защо Норел хаби толкова енергия да отрича нещо, което никой не може да постигне. Милорд, вие знаете ли заклинания за призоваване на феи?

— Много — отвърна лорд Портисхед, — но не се съмнявам, че вие вече сте ги опитали всичките, мистър Стрейндж. От вас, сър, очакваме да възстановите изгубеното.

— Ох! — въздъхна Стрейндж. — Понякога си мисля, че нищо не е изгубено. Истината е, че всичко се намира в библиотеката в Хъртфю.

— Казахте, че още един човек е видял и чул феята — каза сър Уолтър.

— Да.

— И доколкото разбирам, този човек не е Норел.

— Не.

— Много добре. Какво каза този човек?

— Той беше… объркан. Мислеше, че е видял ангел, но поради начина си на живот и състоянието на ума си не сметна това за толкова необикновено, колкото предполагате. Моля да ме извините, но от съображения за дискретност не мога да кажа нищо повече за обстоятелствата, при които се случи това.

— Да, да! Разбирам. Но човекът с вас е видял феята. Как е успял?

— O, ясно ми е как. Той притежава една особеност, която му позволява да вижда феи.

— Добре, не можете ли да я използвате?

Стрейндж се замисли.

— Не виждам как бих могъл. Това е чиста случайност — както едни хора имат сини очи, а други кафяви — той помълча малко. — И все пак може би не. Може би сте прав. Като се замисля, не изглежда толкова невероятно. Да вземем Ауреатите! Някои от тях са диви и безумни почти колкото феите! Спомнете си Ралф Стоукси и неговия слуга от народа на феите, Кол Том Блу! На младини Стоукси по нищо не му е отстъпвал. Може би аз съм твърде разумен, твърде питомен за магьосник. Но как човек може да полудее? Всеки ден се сблъсквам с луди хора на улицата, но досега не ми е хрумвало да се запитам как са полудели. Може би трябва да тръгна да се скитам из затънтени блата и пусти брегове. Тези места са популярни сред лудите — поне в романите и пиесите. Може би дивата Англия ще ме накара да подивея.

Стрейндж стана и отиде до прозореца, сякаш очакваше да зърне през него дивата Англия, макар че оттам се откриваше най-обикновен изглед към „Сохо Скуеър“, окъпан от ситен дъжд.

— Мисля, че ме насочихте към нещо, Поул.

— Аз? — възкликна сър Уолтър, обезпокоен от възможните последици от собствената си забележка. — Към нищо не съм ви насочвал!

— Мистър Стрейндж — разсъдливо се намеси лорд Портисхед, — не можете да говорите сериозно. Човек с вашата ерудиция да иска да става… скитник! Сър, това е много неочаквана идея.

Стрейндж скръсти ръце, отново погледна към „Сохо Скуеър“ и каза: — Е, няма да тръгна днес — после се усмихна иронично и почти заприлича на предишния Джонатан Стрейндж. — Ще изчакам да спре да вали[4].

[1] Хората, които се занимават с изучаване на магия, особено се вълнуват от всяко ново разкритие, свързано с великия доктор Пейл. Той заема уникално място в историята на английската магия. До появата на Стрейндж и Норел Мартин Пейл е единственият бележит магьосник практик, записал магиите си, за да могат другите да ги четат. По тази причина книгите му се ценят повече от всички останали. ↑

[2] Векове наред този пасаж се смята за куриоз без практическа стойност, тъй като никой в наши дни не вярва, че смъртта е лице, което може да се разпитва по предлагания от Пейл начин. ↑

[3] Повечето от нас имат естествената склонност да се бунтуват срещу ограниченията, които нашите приятели и близки ни налагат, но ако ни сполети нещастието да изгубим обичан човек, колко различно е всичко тогава! Тогава ограничението се превръща в свещено обещание. ↑

[4] Дори Джон Ъскглас, на чиито плещи лежи отговорността за три кралства и за английската магия, има навика да предприема загадъчни дълги пътешествия. През 1241 година той напуска дома си в Нюкасъл по тайнствен начин, достъпен само на магьосниците. Казва на един прислужник, че след ден ще го намерят заспал на пейката пред огъня.

На другия ден прислужникът и останалите придворни потърсили краля на пейката пред огъня, но там го нямало. Започнали да проверяват всяка сутрин и всяка вечер, но той не се появявал.

Уилям, граф на Ланчестър, поел управлението на кралството, като много от решенията отлагал „до завръщането на краля“. Но времето минавало и хората започнали да се съмняват, че той ще се върне. Една година и един ден след заминаването на краля го намерили заспал на пейката пред огъня.

Той като че ли не подозирал какво се е случило и на никого не казал къде е бил. Никой не посмял да го попита дали още в началото е възнамерявал да отсъства толкова дълго, или нещо му е попречило да се върне по-рано. Уилям от Ланчестър извикал прислужника и го накарал да повтори точните думи, казани от краля на тръгване. Уилям попитал възможно ли е кралят да е казал, че ще отсъства една година и един ден. Може би, отвърнал човекът, кралят поначало говори тихо, така че е възможно да не го е чул добре. ↑

50
„ИСТОРИЯ И ПРАКТИКА НА АНГЛИЙСКАТА МАГИЯ“

Април — краят на септември 1816 година

ПРИЯТЕЛИТЕ НА СТРЕЙНДЖ с успокоение научиха, че магьосникът не възнамерява да изостави удобните къщи, приличния доход и прислугата, за да тръгне да скита като циганин във вятър и дъжд, но малцина от тях одобриха новото му начинание. Те имаха сериозно основание да се боят, че Стрейндж е отхвърлил всякакви задръжки и че няма магия, която да не е готов да опита. Обещанието, дадено на Арабела, засега го държеше настрана от Кралските пътища, но никакви предупреждения на сър Уолтър не можеха да го спрат постоянно да говори и да се интересува от Джон Ъскглас и от поданиците му феи.

Към края на април тримата нови ученици на Стрейндж — почитаемият Хенри Пърфой, Уилям Хадли-Брайт и учителят по танци Том Леви — вече се бяха настанили в близост до „Сохо Скуеър“ и всеки ден посещаваха дома на Стрейндж, за да изучават магия. В промеждутъците между уроците им Стрейндж работеше над книгата си или правеше магии за армията и Източноиндийската компания. Освен това беше получил поръчения от Корпорацията на Ливърпул и Обществото на търговците в Бристол.

Фактът, че Стрейндж все още работеше за различни институции — или изобщо за някого, — така вбесяваше мистър Норел, че той се оплака на премиер-министъра лорд Ливърпул.

Лорд Ливърпул не прояви съчувствие.

— Генералите могат да правят каквото пожелаят, мистър Норел. Както знаете, правителството не се меси във военните дела[1]. Армията от години използва Стрейндж и не вижда причина да спре да го прави само защото вие сте се скарали. Що се отнася до Източно индийската компания, казаха ми, че служителите първо са се обърнали към вас, но вие се отказали да им помогнете.

Малките очички на мистър Норел бързо замигаха.

— Работата ми за правителството — за вас, милорд — поглъща голяма част от времето ми. Не мога да я пренебрегна заради делата на някаква частна компания.

— И, повярвайте ми, мистър Норел, ние сме ви признателни за това. Но все пак едва ли има нужда да ви обяснявам колко важна е Източноиндийската компания за страната ни, а тя отчаяно се нуждае от услугите на магьосник.

Компанията разполага с флотилии, оставени на милостта на бурите и лошото време, управлява обширни територии и войските й са принудени постоянно да отблъскват нападения на индийски принцове и бандити. Мистър Стрейндж се занимава с времето край бреговете и в Индийския океан и дава съвети за използване на магия на вражеските територии. Директорите на Източноиндийската компания смятат, че опитът му на Пиренейския полуостров е неоценим. Това е поредното доказателство, че Англия спешно се нуждае от още магьосници. Мистър Норел, колкото и да се стараете, не можете да бъдете навсякъде и да се занимавате с всичко — а и никой не очаква това от вас. Чух, че мистър Стрейндж е взел ученици. Много бих се радвал да чуя, че и вие възнамерявате да сторите същото.

Въпреки одобрението на лорд Ливърпул обучението на тримата млади магьосници Хенри Пърфой, Уилям Хадли-Брайт и Том Леви не вървеше по-гладко от обучението на Стрейндж преди шест години. Единствената разлика беше, че докато Стрейндж бе принуден да се бори с потайността на Норел, младежите трябваше постоянно да търпят унинието и безпокойството на Стрейндж.

В началото на юни първият том на „История и практика на английската магия“ беше завършен. Стрейндж го занесе на мистър Мъри и никой не се изненада, когато на другия ден съобщи на учениците си Хенри Пърфой, Уилям Хадли-Брайт и Том Леви, че ще се наложи да прекъснат за известно време обучението по магия, защото той заминава за чужбина.

— Мисля, че планът ви е отличен! — възкликна сър Уолтър, когато Стрейндж му каза за решението си. — Промяна на обстановката. Точно това бих ви препоръчал. Вървете! Вървете!

— Не смятате ли, че е твърде рано? — тревожно попита Стрейндж. — Ще оставя Норел да завладее Лондон, така да се каже.

— Мислите, че имаме толкова къса памет? Е, ще се постараем за няколко месеца да не ви забравим. Впрочем книгата ви скоро ще излезе и ще напомня на всички колко ни е зле без вас.

— Вярно. Книгата. На Норел ще му трябват няколко месеца да опровергае четиридесет и шест глави, а аз ще се върна много преди да е свършил.

— Къде ще отидете?

— В Италия, струва ми се. Страните от Южна Европа винаги са ме привличали. Докато бях в Испания, често оставах поразен от красотата на пейзажите — или поне мисля, че бих останал поразен, ако наоколо не гъмжеше от войници и пушек.

— Надявам се, че от време на време ще пишете? Да споделяте впечатления?

— O, няма да ви пощадя. Свещено право на пътешественика е да разсейва притеснението си от всяко дребно неудобство, като пише за него на приятелите си. Очаквайте пространни описания на всичко около мен.

Както ставаше често напоследък, Стрейндж внезапно помръкна. Безгрижното му иронично изражение в миг изчезна и той се загледа намръщен в кофата с въглища.

— Чудех се дали… — заговори той накрая. — Тоест, бих искал да ви помоля… — магьосникът изпъшка, ядосан на собствената си нерешителност. — Бихте ли предали на лейди Поул съобщение от мен? Ще ви бъда много признателен. Арабела беше силно привързана към Нейно благородие и знам, че не би искала да напусна Англия, без да изпратя няколко думи на лейди Поул.

— Разбира се. Какво да й кажа?

— O, просто й предайте сърдечните ми пожелания за оздравяване. Каквото намерите за добре. Няма значение какво ще кажете. Просто й съобщете, че това е вест от съпруга на Арабела. Искам Нейно благородие да знае, че съпругът на приятелката й не я е забравил.

— С най-голямо удоволствие — отвърна сър Уолтър. — Благодаря.

Стрейндж донякъде се надяваше сър Уолтър да го покани да предаде пожеланията си лично, но това не стана. Никой не знаеше дали лейди Поул е в дома си на „Харли Стрийт“. Из града се носеше слух, че сър Уолтър я е изпратил в провинцията.

Стрейндж не беше сам в желанието си да замине за чужбина. Изведнъж това се превърна в мода. Твърде дълго англичаните не бяха напускали острова си, спирани от войната с Бонапарт. Твърде дълго бяха принуждавани да задоволяват копнежа си по нови гледки и чудати хора с пътувания до шотландските планини, английските езера или Дарбишир Пийк. Но сега, когато войната беше свършила, те можеха да отидат до континента и да се любуват на планини и крайбрежия от съвсем друг характер. Можеха да видят с очите си онези прочути произведения на изкуството, които дотогава бяха виждали само в книги с илюстрации. Някои отиваха в чужбина с надеждата да намерят места на континента, където животът е по-евтин, отколкото у дома. Други заминаваха, за да избягат от дългове или от скандали, а имаше и такива като Стрейндж, които отиваха да търсят спокойствие, каквото нямат в Англия.

Брюксел

12 юни 1816 година

Джонатан Стрейндж до Джон Сегундус

„Доколкото мога да съдя, аз се движа близо месец след Байрон[2]. Във всеки град, където спираме, се сблъскваме с хотелиери, пощальони, чиновници, граждани, прислужници и дами от всякакви възрасти и прослойки, чийто ум като че ли се е размътил от краткото им общуване с Негова светлост. И макар че спътниците ми не пропускат да кажат на хората, че аз съм онова чудовищно същество, наречено английски магьосник, очевидно това е нищо в сравнение с английския поет и където и да отида, се радвам на репутацията — съвсем нова за мен, уверявам ви — на тих и кротък англичанин, който не вдига шум и не притеснява никого…“

Тази година лятото беше странно. Или по-скоро изобщо нямаше лято. Зимата се задържа чак до август. Слънцето почти не се показваше. Плътни сиви облаци забулваха небето, зли ветрове върлуваха из градове и села и съсипваха реколтата, дъждове и градушки, тук-таме разнообразявани от гръмотевици и светкавици, се изсипваха над цяла Европа. В много отношения това беше по-лошо и от зима: дългите дни отнемаха на хората утехата на тъмнината, която би могла временно да скрие всички тези нещастия.

Лондон бе почти опустял. Парламентът беше разпуснат и членовете му се оттеглиха в къщите си в провинцията, за да имат по-хубав изглед към дъжда навън. Издателят Джон Мъри седеше в дома си на „Албърмарл Стрийт“ в Лондон. По друго време гостната му беше най-оживеното място в града: в нея гъмжеше от поети, есеисти, журналисти и всички литературни величия на кралството. Но сега литературните величия бяха заминали на село. Дъждът барабанеше по прозорците, вятърът свиреше в комина. Мистър Мъри сипа още въглища в огъня и седна зад бюрото си да чете писма. Той вземаше всяко писмо поотделно и го поднасяше към лявото си око (дясното му бе почти сляпо и безполезно).

Случи се така, че точно в този ден имаше две писма от Женева, Швейцария. В първото лорд Байрон се оплакваше от Джонатан Стрейндж, а във второто Стрейндж се оплакваше от Байрон. Двамата се бяха срещали няколко пъти в дома на мистър Мъри, но не бяха общували помежду си. Преди две седмици Стрейндж бе посетил Байрон в Женева. Срещата не беше преминала успешно.

Стрейндж (напоследък изпълнен с дълбоко уважение към бракосъчетанието и всичко, което бе изгубил заедно с Арабела) не беше във възторг от начина на живот на Байрон. „Посетих Негова светлост в красивата му вила на брега на езерото. Той не беше сам. С него имаше още един поет на име Шели, мисис Шели и друга млада жена — всъщност момиче, — което се представи като мисис Клеърмонт и чиито отношения с двамата мъже не можах да проумея. Дори да знаете какви са, не ми казвайте. С тях беше и странен млад мъж, който през цялото време говореше безсмислици — някой си мистър Полидори.“

Лорд Байрон от своя страна имаше възражения срещу облеклото на Стрейндж. „Магьосникът беше в траур. Жена му е починала на Коледа, нали? Но може би той смята, че черното му придава по-загадъчен и магьоснически вид.“

След първоначалната си антипатия един към друг те бяха преминали към спорове за политика. Стрейндж пишеше: „Не знам как стана, но изведнъж се разговорихме за битката при Ватерлоо — злополучна тема за разговор, тъй като аз съм магьосникът на херцог Уелингтън, а те мразят Уелингтън и боготворят Бонапарт. С дързост, присъща на осемнадесетгодишните, мисис Клеърмонт ме полита дали не се срамувам да бъда инструмент в ръцете на толкова надменен човек. «Не» — отвърнах аз.“

Байрон пишеше: „Той е голям привърженик на херцог У. Надявам се заради вас, драги ми Мъри, книгата му да се окаже по-интересна от него самия.“

Стрейндж завършваше писмото си с думите: „Хората имат странни представи за магьосниците. Искаха да им разкажа за вампирите.“

Мистър Мъри съжали, че двамата му автори не се разбират помежду си, но като помисли, си каза, че едва ли би могло да бъде другояче, защото и двамата бяха прочути с разправиите си: Стрейндж се караше с Норел, а Байрон — практически с всички[3].

След като привърши с четенето на писмата, мистър Мъри реши да слезе в книжарницата. Той беше отпечатал много екземпляри от книгата на Джонатан Стрейндж и нямаше търпение да разбере как вървят. Книжарницата се държеше от човек на име Шакълтън, който изглеждаше точно така, както си представяте един книжар. От него не би излязъл добър продавач в магазин — поне не в магазин за мъжка мода или шапки, където продавачът трябва да бъде по-съобразителен от клиентите си, — но за книжар той беше идеален. Шакълтън беше човек без възраст. Беше слаб, прашен и целият изцапан с мастило. Имаше вид на учен с увлечение по абстрактното. На носа му се мъдреха очила, зад ухото му беше затъкнато паче перо, а на главата му имаше чорлава перука.

— Шакълтън, колко бройки от книгата на мистър Стрейндж сме продали днес? — попита мистър Мъри.

— Шестдесет-седемдесет, струва ми се.

— Отлично! — възкликна мистър Мъри.

Шакълтън се намръщи и побутна очилата на носа си.

— Да, така изглежда, нали?

— Какво искаш да кажеш?

Шакълтън извади перото иззад ухото си.

— Много хора дойдоха втори път и си купиха по още един екземпляр.

— Още по-добре! С това темпо ще надминем продажбите на „Корсар“ на лорд Байрон! Както е тръгнало, към края на идната седмица ще трябва да печатаме още бройки!

Като забеляза, че Шакълтън е все така намръщен, мистър Мъри добави:

— Е, какво има? Може би купуват книгата за подарък на приятелите си. Шакълтън поклати глава толкова енергично, че кичурите на перуката му се разлюляха.

— Необичайно е. Не помня досега да се е случвало.

Вратата на книжарницата се отвори и влезе млад мъж. Той беше нисък на ръст и с крехко телосложение. Имаше правилни черти и, честно казано, можеше да мине за красив, ако не бяха маниерите му. Мъжът беше от онези хора, чиито идеи са твърде напористи, за да се задържат в главата, и изригват навън за ужас на околните. Той си говореше сам и изражението на лицето му постоянно се менеше. В рамките на една секунда човекът изглеждаше изненадан, обиден, решителен и гневен — емоции, вероятно предизвикани от оживени разговори, водени с въображаеми хора в главата му.

Магазините — особено лондонските магазини — са предпочитано място за всякакви безумци, затова мистър Мъри и Шакълтън тутакси застанаха нащрек. Подозренията им съвсем не се разсеяха, когато младият мъж изгледа Шакълтън с блеснали сини очи и кресна:

— Така ли се отнасяте с клиентите си? Това ли е прехвалената ви любезност?

Той се обърна към мистър Мъри със следните думи:

— Един съвет от мен, сър: не купувайте книги от тук! Тези хора лъжат и крадат!

— Лъжат и крадат? — учуди се мистър Мъри. — Не, имате грешка, сър. Сигурен съм, че можем да ви убедим в обратното.

— Ха! — възкликна младият мъж и измери мистър Мъри с поглед, с който искаше да покаже, че е разбрал, че мистър Мъри не е такъв, за какъвто го е смятал.

— Аз съм собственикът — побърза да обясни мистър Мъри. — Тук не ограбваме никого. Кажете ми какъв е проблемът и аз ще се радвам да ви услужа с каквото мога. Убеден съм, че е станало недоразумение.

Но любезните думи на мистър Мъри ни най-малко не успокоиха младия мъж. Той закрещя:

— Нима ще отречете, сър, че това учреждение ползва услугите на един мошеник и измамник — магьосник на име Стрейндж?

Мистър Мъри понечи да каже, че Стрейндж е един от авторите му, но мъжът не пожела да го изслуша.

— Отричате ли, сър, че мистър Стрейндж е направил магия на книгите си, за да могат те да изчезват и хората да си ги купуват отново? И отново! — той размаха пръст пред лицето на Шакълтън и го погледна лукаво. — Сигурно ще кажете, че не ме помните!

— Не, сър, няма да кажа подобно нещо. Много добре ви помня. Вие бяхте един от първите, които си купиха „История и практика на английската магия“, а след седмица се върнахте да купите още един екземпляр.

Младият мъж се ококори.

— Бях принуден да купя още един екземпляр! — кресна възмутено той. — Първият изчезна!

— Изчезна? — попита мистър Мъри озадачен. — Ако сте загубили книгата си, мистър… ъ-ъ-ъ, съжалявам, но не разбирам защо обвинявате книжаря.

— Името ми, сър, е Грийн. И не съм загубил книгата. Тя изчезна. Два пъти — мистър Грийн въздъхна дълбоко като човек, който се вижда принуден да разговаря с глупаци и слабоумни идиоти. — Занесох първата книга у дома — обясни той — и я сложих на масата върху една кутия, в която държа бръсначите и нещата си за бръснене — мистър Грийн с жестове показа как слага книгата върху кутията. — Върху книгата сложих вестника, а върху вестника — месинговия свещник и едно яйце.

— Яйце? — попита мистър Мъри.

— Твърдо сварено яйце! Но когато се обърнах — след не повече от десет минути, — вестникът беше отгоре на кутията, а книгата я нямаше! Но яйцето и свещникът си бяха на местата. Затова седмица по-късно се върнах и купих още една книга, точно както казва продавачът ви. Занесох я у дома. Оставих я на полицата над камината до „Речник по практическа хирургия“ на Купър и сложих чайника върху нея. Но стана така, че докато правех чай, съборих двете книги и те паднаха в коша, където държа дрехите за пране. В понеделник Джак Бут — слугата ми — сложи в коша мръсните чаршафи. Във вторник дойде перачката да вземе нещата за пране, но когато извади чаршафите, „Речник по практическа хирургия“ на Купър беше на дъното на коша, а „История на английската магия“ я нямаше!

Тези обяснения, които подсказваха известна ексцентричност в поддържането на домакинството на мистър Грийн, като че ли внасяха някаква яснота в случилото се.

— Не може ли да сте забравили къде сте я оставили? — попита мистър Шакълтън.

— Може би перачката я е отнесла заедно с чаршафите? — предположи мистър Мъри.

— Не, не! — отсече мистър Грийн.

— Може ли някой да я е взел да я чете? Или да я е преместил? — попита Шакълтън.

Мистър Грийн се стъписа от думите му.

— Кой? — възкликна той.

— Ами… нямам представа. Мисис Грийн? Слугата ви?

— Няма мисис Грийн! С мен не живее никой! Освен Джак Бут, а Джак Бут не знае да чете!

— Тогава някой приятел?

Мистър Грийн отрече някога да е имал приятели. Мистър Мъри въздъхна.

— Шакълтън, дай на мистър Грийн още една бройка и му върни парите за втората книга — той се обърна към мистър Грийн и каза: — Радвам се, че книгата ви е харесала и искате да си я купите отново.

— Как ще ми е харесала! — кресна мистър Грийн, по-смаян от всякога. — Нямам ни най-малка представа дали ми харесва или не! Нямах възможност да я разгърна!

След като той си тръгна, мистър Мъри се повъртя из книжарницата, пусна няколко шеги за кошове за пране и твърдо сварени яйца, но мистър Шакълтън (който обичаше да се шегува не по-малко от останалите хора) не се забавляваше. Той беше замислен и угрижен и няколко пъти повтори, че става нещо странно.

След половин час мистър Мъри стоеше в стаята си на горния етаж и разглеждаше лавиците с книги. Вдигна глава и видя Шакълтън.

— Върна се — каза книжарят.

— Кой?

— Грийн. Пак беше загубил книгата. Била в десния му джоб, но докато стигне „Грейт Полтни Стрийт“, вече я нямало. Разбира се, казах му, че в Лондон има много крадци, но трябва да признаете, че…

— Да, да! Няма значение! — прекъсна го мистър Мъри. — И моята книга я няма! Погледни! Бях я сложил тук, между „Пустословия“ на Д’Израели и „Ема“ на мис Остин. Виждаш празното място. Какво става, Шакълтън?

— Магия — отсече Шакълтън. — Мислих за това и смятам, че Грийн е прав. Направена е магия — на книгите и на нас.

— Магия! — мистър Мъри се облещи от учудване. — Да, предполагам, че е възможно. Никога досега не съм изпитвал влиянието на магия и не мисля, че занапред ще ми се иска. Много свръхестествено и неприятно. Откъде, за Бога, да знаем какво да правим, след като нещата не стават така, както би трябвало?

— Е — започна Шакълтън, — на ваше място бих поговорил с другите книжари, за да разбера дали и при тях книгите изчезват. Тогава поне ще знаем дали навсякъде е така или само при нас.

Това изглеждаше разумно. След като наредиха на разносвача да пази книжарницата, мистър Мъри и Шакълтън сложиха шапките си и излязоха във вятъра и дъжда. Най-близката книжарница беше „Едуардс и Скитъринг“ на „Пикадили“. Когато стигнаха, трябваше да отстъпят встрани, за да направят път на лакей в синя ливрея. Той изнасяше от книжарницата голяма купчина книги.

Преди Мистър Мъри да успее да си помисли, че лакеят и ливреята му се струват познати, човека вече го нямаше.

Вътре завариха мистър Едуардс да води оживен разговор с Джон Чайлдърмас. Когато Мъри и Шакълтън влязоха, мистър Едуардс се обърна и ги погледна виновно, но Чайлдърмас невъзмутимо каза:

— А, мистър Мъри! Радвам се да ви видя, сър. Това ми спестява една разходка в дъжда.

— Какво става? — попита мистър Мъри. — Какво правите?

— Какво правя ли? Мистър Норел купува книги. Това е.

— Ха! Ако господарят ви смята да осуети разпространението на книгата на мистър Стрейндж, като изкупи всички бройки, ще го разочаровам. Мистър Норел е богат човек, но накрая парите му ще свършат, а аз мога да печатам със същата бързина, с която той ще купува.

— Не — каза Чайлдърмас. — Не можете.

Мистър Мъри се обърна към мистър Едуардс.

— Робърт, Робърт! Защо им позволяваш да те тероризират така? Горкият мистър Едуардс изглеждаше много нещастен.

— Съжалявам, мистър Мъри, но всички книги изчезват. Наложи се да върна парите на повече от тридесет души. Губя много. А сега мистър Норел ми предложи да изкупи цялата складова наличност и да ми плати добре, и аз…

— Добре? — възкликна Шакълтън, неспособен да слуша повече. — Какво му е доброто, искам да знам? Кой според вас е направил така, че книгите да изчезват?

— Да! — съгласи се мистър Мъри, обърна се към Чайлдърмас и каза: — Няма да отречете, че всичко това е дело на мистър Норел, нали?

— Не, не. Тъкмо обратното, мистър Норел държи да поеме отговорността. Той е съставил цял списък от причини и с радост ще ги каже на всеки, който би го изслушал.

— И какви са тези причини? — хладно попита мистър Мъри.

— O, обичайните неща, предполагам — отвърна Чайлдърмас някак уклончиво. — Той подготвя писмо, в което ще ви обясни всичко.

— И мислите, че ще се задоволя с това? С писмено извинение?

— Извинение? Съмнявам се, че ще получите каквото и да било извинение.

— Смятам да говоря с адвоката си — заяви мистър Мъри. — Още днес следобед.

— Разбира се, направете го. Не сме очаквали друго. Но каквото и да стане, мистър Норел не би искал да загубите пари. Щом имате готовност да ми представите сметка за всичко, което сте похарчили за публикуването на книгата на мистър Стрейндж, аз съм упълномощен да ви връча чек за цялата сума.

Това беше неочаквано. Мистър Мъри се разкъсваше между желанието си да отвърне на Чайлдърмас по най-грубия начин и съзнанието, че Норел го лишава от голяма сума пари и би било редно да му ги плати.

Шакълтън дискретно побутна мистър Мъри, за да го предупреди да не върши нищо необмислено.

— А печалбата ми? — попита мистър Мъри, за да спечели време.

— О, искате и тя да бъде взета предвид, така ли? Мисля, че е редно. Нека поговоря с мистър Норел — с тези думи Чайлдърмас се поклони и излезе от книжарницата.

Мистър Мъри и Шакълтън нямаха причина да остават повече. Щом излязоха на улицата, мистър Мъри се обърна към Шакълтън и каза:

— Върви на „Теймз Стрийт“ (там се намираше складът, където мистър Мъри държеше стоката си) и провери дали са останали бройки от книгата на мистър Стрейндж. Не позволявай на Джаксън да ти отговори набързо и да те отпрати. Накарай го да ти ги покаже. Кажи му, че искам да ги преброи и до час да ми съобщи точната бройка.

Когато се върна на „Албърмарл Стрийт“, мистър Мъри завари в книжарницата си трима младежи. Щом го видяха, те затвориха книгите, които прелистваха, бързо го наобиколиха и заговориха в един глас. Мистър Мъри предположи, че са дошли по същата причина като мистър Грийн. Тъй като двама от тях бяха много високи, а и тримата — гръмогласни и ядосани, той направи знак на разносвача да изтича за помощ. Разносвачът стоеше неподвижно и наблюдаваше сцената с голям интерес.

Гневните възгласи като „Отчаян злодей!“ и „Презрян мошеник!“ от страна на младежите още повече смутиха мистър Мъри, но след малко той започна да проумява, че обидите са адресирани не към него, а към мистър Норел.

— Моля за извинение, господа — каза той, — но ако не ви затруднява, ще бъдете ли така любезни да ми съобщите кои сте?

Младежите се изненадаха. Те мислеха, че са по-прочути. Представиха се като тримата ученици на Стрейндж — Хенри Пърфой, Уилям Хадли-Брайт и Том Леви.

Уилям Хадли-Брайт и Хенри Пърфой бяха високи и хубави младежи, а Том Леви беше нисък и слаб, с тъмна коса и черни очи. Както вече бе отбелязано, Хадли-Брайт и Пърфой бяха благородни английски джентълмени, докато Том беше бивш учител по танци, чиито предци до един бяха евреи. За щастие Хадли-Брайт и Пърфой не обръщаха особено внимание на такива неща като положение и произход. Тъй като знаеха, че Том е най-талантливият сред тях, те обикновено се съветваха с него по всички въпроси на магическото обучение и освен че се обръщаха към него на малко име (докато той ги наричаше „мистър Пърфой“ и „мистър Хадли-Брайт“) и очакваха от него да прибира оставените от тях книги, двамата бяха склонни да го възприемат като равен.

— Не можем да стоим със скръстени ръце, когато този злодей, това чудовище унищожава великото дело на мистър Стрейндж! — заяви Хенри Пърфой. — Дайте ни задача, мистър Мъри! Само за това ви молим!

— И ако тази задача изисква да пронижем мистър Норел с много остра сабя, още по-добре — добави Уилям Хадли-Брайт.

— Може ли някой от вас да намери Стрейндж и да го доведе? — попита мистър Мъри.

— O, разбира се! Хадли-Брайт е подходящият човек затова! — обяви Хенри Пърфой. — Той е бил адютант на херцога при Ватерлоо. Нищо на света не му допада повече от галопиране с невъзможна бързина.

— Знаете ли къде е мистър Стрейндж? — попита Том Леви.

— Преди две седмици е бил в Женева — отвърна мистър Мъри. — Тази сутрин получих писмо от него. Може още да е там. Или да е заминал за Италия.

Вратата се отвори и влезе Шакълтън. Перуката му беше обсипана с дъждовни капки, сякаш украсена със стъклени мъниста.

— Всичко е наред — обяви той на мистър Мъри. — Книгите са в балите.

— Със собствените си очи ли ги видя?

— Да. Смея да предположа, че се иска много магия, за да накараш десет хиляди книги да изчезнат.

— Да можех и аз да бъда такъв оптимист — отбеляза Том Леви. — Простете ми, мистър Мъри, но от всичко, което съм чувал за мистър Норел, захване ли се веднъж с нещо, труди се неуморно, докато го свърши. Не вярвам, че имаме време да чакаме завръщането на мистър Стрейндж.

Шакълтън се изненада, че някой се изказва така самоуверено по магически въпроси.

Мистър Мъри побърза да представи тримата ученици на Стрейндж.

— С колко време разполагаме според вас? — обърна се той към Том Леви.

— Ден. Най-много два. Със сигурност не е достатъчно, за да намерим мистър Стрейндж и да го доведем. Струва ми се, мистър Мъри, че трябва да оставите това в наши ръце, а ние ще опитаме едно-две заклинания, с които да противодействаме на мистър Норел.

— Има ли такива заклинания? — попита мистър Мъри, като гледаше недоверчиво чираците магьосници.

— O, стотици! — възкликна Хенри Пърфой.

— Знаете ли някое от тях? — попита мистър Мъри.

— Знаем за тях — каза Уилям Хадли-Брайт. — Вероятно бихме могли да съставим едно що-годе прилично заклинание. Колко прекрасно би било мистър Стрейндж да се върне от континента и да види, че ние сме спасили книгата му! Мисля, че това би му отворило очите!

— Какво ще кажете за „Невидимо еди-какво си и еди-що си“? — попита Хенри Пърфой.

— Знам за какво говорите — каза Уилям Хадли-Брайт.

— Наистина забележителна процедура на доктор Пейл — обясни Хенри Пърфой на мистър Мъри. — Обръща магията и я стоварва върху онзи, който я е направил. Книгите на мистър Норел ще изчезнат! В края на краищата, той заслужава точно това.

— Не съм сигурен, че мистър Стрейндж ще се зарадва, ако се върне и научи, че сме унищожили най-добрата магическа библиотека в Англия — каза Том. — Впрочем, за да направим „Невидимо отражение и защита“ на Пейл, трябва да конструираме Квилифон.

— Какво? — попита мистър Мъри.

— Квилифон — отговори Уилям Хадли-Брайт. — Творбите на доктор Пейл изобилстват от подобни машини за правене на магии. Струва ми се, че на външен вид е нещо средно между тромпет и вилица за препичане на хляб…

— …и на върха му има четири метални сфери, които се въртят — добави Хенри Пърфой.

— Разбирам — каза мистър Мъри.

— Конструирането на Квилифон ще отнеме твърде много време — решително заяви Том. — Предлагам да насочим вниманието си към „Профилаксис“ на Де Чийп[4]. Тя действа много бързо и ако се направи както трябва, може да възпре за кратко магията на Норел — колкото да известим мистър Стрейндж.

Точно в този момент вратата се отвори и в книжарницата влезе мръсен работник с кожена престилка. Той малко се стъписа, когато очите на всички присъстващи се втренчиха в него. Човекът леко се поклони, подаде на Шакълтън лист хартия и бързо изскочи навън.

— Какво има, Шакълтън? — попита мистър Мъри.

— Съобщение от „Теймз Стрийт“. Разгърнали са книгите. Всичките са празни — на нито една страница не е останала и дума. Съжалявам, мистър Мъри, но „История и практика на английската магия“ е изгубена.

Уилям Хадли-Брайт пъхна ръце в джобовете и тихо подсвирна.

С напредването на времето стана ясно, че не е останал и един екземпляр от книгата на Стрейндж. Уилям Хадли-Брайт и Хенри Пърфой настояваха да извикат Норел на дуел, но им беше обяснено, че мистър Норел е възрастен джентълмен, който рядко прави физически упражения и никой не го е виждал да държи сабя или пистолет. При никакви обстоятелства не би било редно или почтено двама мъже в разцвета на силите си (един от които войник) да го викат на дуел. Хадли-Брайт и Пърфой приеха добронамерено този съвет, но Пърфой все пак се огледа в търсене на човек, който може да се мери по немощ с мистър Норел. Погледът му се спря на Шакълтън.

Дойдоха и други приятели на Стрейндж, за да споделят нещастието на мистър Мъри и да дадат воля на гнева си от стореното от мистър Норел. Пристигна лорд Портисхед и предаде дословно съдържанието на писмото, което бе изпратил до мистър Норел, за да сложи край на приятелството си с него, и на друго писмо до Ласелс, с което подава оставка като редактор на „Приятелите на английската магия“ и се отказва от абонамента си.

— Отсега нататък, господа — обяви той на учениците на Стрейндж, — се считам за привърженик единствено на вашия лагер.

Учениците на Стрейндж увериха Негова светлост, че е постъпил правилно и че никога няма да съжалява.

В седем часа дойде Чайлдърмас. Той влезе в препълнената книжарница със същата тържественост, с каквато се влиза в църква.

— Е, колко сте загубили, мистър Мъри? — попита той, извади бележник, взе едно перо от бюрото на мистър Мъри и го топна в мастилницата.

— Приберете бележника си, мистър Чайлдърмас — отвърна издателят. — Не искам парите ви.

— Наистина ли? Внимавайте, сър, не оставяйте тези господа да ви влияят. Някои от тях са млади и безотговорни… — Чайлдърмас изгледа хладно тримата ученици на Стрейндж и неколцината униформени офицери, които стояха в книжарницата. — А други са богати и сто лири повече или по-малко са нищо за тях — той стрелна с поглед лорд Портисхед. — Но вие, мистър Мъри, сте делови човек и работата би трябвало да е първата ви грижа.

— Ха! — мистър Мъри скръсти ръце и втренчи победоносно едното си здраво око в Чайлдърмас. — Мислите, че отчаяно се нуждая от пари, но не е така. Цяла вечер получавам предложения за заеми от приятели на мистър Стрейндж. Ако поискам, мога дори да се захвана с ново начинание! Но ще ви помоля да предадете съобщение от мен на мистър Норел. То е следното: накрая ще плати, но ние ще поставим условията, не той. Ще го накараме да плати за ново издание. Ще поеме разноските по рекламата за книгата на съперника си. От това ще го заболи най-много, струва ми се.

— O, със сигурност! Ако изобщо стане — сухо отбеляза Чайлдърмас и се обърна към вратата. После спря и се загледа в килима, сякаш се двоумеше за нещо. — Ето какво ще ви кажа. Независимо как изглеждат нещата в момента, книгата не е унищожена. Аз наредих картите си и ги попитах дали са останали екземпляри от книгата. Излиза, че са останали два. Единият е у Стрейндж, а другият — у Норел.

През следващия месец в Лондон не се говореше за нищо друго, освен за поразителната магия на мистър Норел, но дали причината е била вредността на книгата на Стрейндж или завистта на мистър Норел — тук мненията се разделяха. Хората, които си бяха купили книгата, бяха ядосани от загубата й, а и мистър Норел влоши положението, като изпрати слуги по домовете им с една гвинея (стойността на книгата) и писмо, в което обясняваше основанията за изчезването на книгите. Това ядоса хората още повече, някои веднага повикаха адвокатите си и заведоха дела срещу мистър Норел[5].

През септември министрите се завърнаха от провинцията в Лондон и, естествено, още на първото им събрание невероятните действия на мистър Норел станаха основна тема на разговор.

— Когато възложихме на мистър Норел да прави магии за нас — обади се един министър, — не сме му давали разрешение да прониква с магия в домовете на хората и да унищожава собствеността им. В известен смисъл е жалко, че го няма онзи магьоснически съд, който той все предлагаше да учредим. Как се наричаше?

— Петте дракона — каза сър Уолтър Поул.

— Предполагам, че е виновен в едно или друго магическо престъпление. — O, несъмнено! Но нямам и най-малката представа в какво. Джон Чайлдърмас сигурно знае, но се съмнявам да ни каже.

— Няма значение. Срещу него са заведени няколко дела за кражба в общите съдилища.

— Кражба! — учуди се друг министър. — Намирам за скандално, че човек, служил така предано на страната, ще бъде съден за толкова долно престъпление!

— Защо? — попита първият. — Той сам си го изпроси.

— Проблемът е — каза сър Уолтър, — че когато го помолят да се защити, мистър Норел ще започне да говори за природата на английската магия. А никой освен Стрейндж не е компетентен да спори по този въпрос. Мисля, че трябва да проявим търпение. Да почакаме, докато Стрейндж се върне.

— Което повдига нов въпрос — обади се друг министър. — В Англия има само двама магьосници. Как можем да ги съдим? Как да определим кой от двамата е прав и кой — крив?

Министрите се спогледаха озадачени.

Само премиер-министърът лорд Ливърпул не се смути.

— Ще ги познаем, тъй както познаваме останалите хора — по плодовете им[6] — заяви той.

Последва мълчание, през което министрите си помислиха, че напоследък плодовете на мистър Норел не са много обещаващи: обида, кражба и зла умисъл.

Разбраха се секретарят на вътрешните работи да проведе разговор на четири очи с мистър Ласелс и да го помоли да предаде на мистър Норел крайното неудоволствие на премиер-министъра и останалите министри от деянието на магьосника.

Като че ли нямаше какво повече да се каже по въпроса, но министрите не можеха прекратят разговора на тази тема, без да разменят малко клюки. Всички бяха чули, че лорд Портисхед се е разделил с мистър Норел. Но сър Уолтър им разказа как Чайлдърмас, който до този момент е бил сянка на господаря си, се е разграничил от интересите на мистър Норел и се е обърнал към приятелите на Стрейндж като човек с независими възгледи, за да ги увери, че книгата не е унищожена. Сър Уолтър дълбоко въздъхна.

— Не мога да се отърся от мисълта, че в много отношения това е лош знак. Норел никога не е умеел да общува с хората, а сега най-близките му приятели го изоставиха — първо Стрейндж, после Джон Мъри и накрая Портисхед. Ако Чайлдърмас и Норел се скарат, ще остане само Хенри Ласелс.

Същата вечер приятелите на Стрейндж седнаха и му написаха възмутени писма. Писмата щяха да стигнат до Италия за две седмици, но Стрейндж пътуваше толкова много, че докато го намерят, можеха да минат още две седмици. Отначало приятелите на Стрейндж бяха убедени, че още щом ги прочете, той ще се разгневи и незабавно ще отпътува за Англия, готов да се бори с Норел в съда и в пресата. Но през септември получиха новини, които им подсказаха, че в края на краищата може би ще им се наложи да почакат.

Докато пътуваше към Италия, Стрейндж като че ли беше в относително добро разположение на духа. Писмата му бяха пълни с весели безсмислици. Но щом пристигна, настроението му се промени. За пръв път след смъртта на Арабела той нямаше никаква работа и нищо не го разсейваше от самотата му на вдовец. Нищо в гледките наоколо не го радваше и няколко седмици Стрейндж като че ли намираше утеха единствено в смяната на обстановката[7]. В началото на септември той спря в Генуа. Там му хареса повече, отколкото в другите италиански градове, през които беше минал, затова остана почти седмица. През това време в хотела, в който бе отседнал, се настани английско семейство. Макар че беше споделил със сър Уолтър намерението си да избягва компанията на англичани, докато пътува из чужбина, Стрейндж се запозна с това семейство. Не след дълго започна да пише писма до Англия, в които хвалеше обноските, ума и любезността на Грейстийл. В края на седмицата той замина за Болоня, но не намери нищо интересно там и скоро се върна в Генуа, за да прекара със семейство Грейстийл остатъка от месеца и после всички заедно да отпътуват за Венеция.

Естествено, приятелите на Стрейндж много се зарадваха, че той е намерил приятни хора, с които да общува, но най-силно ги заинтригува това, че в писмата си Стрейндж често споменаваше за дъщерята на семейството, млада и неомъжена, чиято компания явно му доставяше особено удоволствие. На неколцина от приятелите му едновременно хрумна интересна мисъл: дали той отново да не се ожени? Една хубава млада съпруга би могла да излекува унинието му по-добре от всеки друг и най-вече да го отвлича от мисли за тъмната зловеща магия, която така го занимаваше.

Положението на мистър Норел беше по-тежко от това на Стрейндж. Джентълмен на име Найт бе отворил училище за магьосници на „Хенриета Стрийт“ в „Ковънт Гардън“. Мистър Найт не беше магьосник практик и не се представяше за такъв. Обявата му предлагаше на младите господа „солидно образование по теоретична магия и история на английската магия, основано на същите принципи, насочвали нашия най-виден магьосник мистър Норел в обучението на бележития му ученик Джонатан Стрейндж“. Мистър Ласелс написа гневно писмо до мистър Найт, в което заяви, че училището на мистър Найт не може да бъде основано на принципите, посочени в обявата, защото тези принципи са известни единствено на мистър Норел и на мистър Стрейндж. Ласелс заплаши, че ще изобличи Найт като измамник, ако незабавно не разпусне училището.

В отговор мистър Найт изпрати любезно писмо, в което се извиняваше, че не е съгласен с мистър Ласелс. Той казваше, че всъщност системата на обучение на мистър Норел е широко известна. Мистър Найт насочи вниманието на мистър Ласелс към страница 47 от есенния брой на „Приятелите на английската магия“ за 1810 година, където лорд Портисхед пише, че единствената основа за обучение на магьосници, която мистър Норел одобрява, е системата, съставена от Франсис Сътън-Гроув. Мистър Найт (който се обявяваше за искрен почитател на мистър Норел) си беше купил „De Generibus Artium Magicarum Anglorum“ на Сътън-Гроув и я беше изучил. Той се възползваше от случая да попита дали мистър Норел би му оказал честта да стане гостуващ преподавател и да изнася лекции и така нататък. Намерението му било да обучава четирима младежи, но бил засипан от толкова молби, че се видял принуден да наеме още една къща, за да настани всички, и да назначи повече учители, които да преподават. Имало предложения за откриване на още училища в Бат, Честър и Нюкасъл.

Още по-лоши от училищата бяха магазините. На няколко места в Лондон започнаха да се продават магически филтри, магически огледала и сребърни легени, които, както твърдяха производителите им, бяха специално пригодени за извикване на видения. Мистър Норел направи каквото можа, за да спре търговията, с гневни филипики срещу магазините в „Приятелите на английската магия“. Той убеди редакторите на всички останали магически издания, над които имаше влияние, да публикуват статии, в които да обяснят, че никога не е имало такива неща като магически огледала и че при магиите, които магьосниците правят с помощта на огледала (а те и без това са малко и мистър Норел не ги одобрява), се използват обикновени огледала. Въпреки всичко магическите предмети продължаваха да се продават с бързината, с която продавачите ги излагаха на рафтовете, и някои търговци се замисляха дали да не се откажат от останалата търговия и да не запълнят целия магазин с магически приспособления.

[1] Това съвсем не беше вярно. По време на войната на Пиренейския полуостров херцог Уелингтън постоянно се оплакваше, че правителството се меси в работите на военните. ↑

[2] Подгонен от нарастващи дългове, обвинения в жестоко отношение към жена си и слухове, че е съблазнил сестра си, през април 1816 година лорд Байрон напуска Англия. ↑

[3] Въпреки явната антипатия помежду им все пак нещо у Стрейндж е направило впечатление на Байрон. Героят на следващата му поема „Манфред“, започната през септември или октомври същата година, е магьосник. Разбира се, Манфред не прилича много на Джонатан Стрейндж (или поне на почтителния Стрейндж, когото Байрон не е харесал). Той далеч повече прилича на самия Байрон с неговата обсебеност и омраза към себе си, с надменното му презрение към околните, със загатнатите трагедии и загадъчните му копнежи. Въпреки това Манфред е магьосник, който прекарва времето си в призоваване на духовете на въздуха, земята, водата и огъня и в разговори с тях. Сякаш след срещата си с магьосник, който не му е харесал, Байрон е създал друг по свой вкус. ↑

[4] Уолтър де Чийп е лондонски магьосник от началото на XIII век. Магията му „Профилаксис“ предпазва човек, град или предмет от магически заклинания. Смята се, че повтаря приблизително точно магия на феите. Твърди се, че е много силна. Единственият проблем е, че е невероятно ефикасна. Понякога обектите на тази магия стават неподатливи на каквото и да било въздействие от страна на хора или феи, било то магическо или не. Така например ако учениците на Стрейндж бяха успели да направят магия на някоя от книгите му, по всяка вероятност никой след това не би могъл да я вземе в ръце или да я разлисти.

През 1280 година гражданите на Бристол наредили на градските магьосници да използват „Профилаксис“ на Де Чийп, за да предпазят целия град от вражески магии. За беда магията била направена така успешно, че всички хора в града, всички животни и всички кораби в пристанището се превърнали в живи статуи. Никой и нищо не можело да помръдне, водата в очерганията на града спряла да тече, дори пламъците в огнищата застинали. Бристол останал така цял месец, докато Джон Ъскглас не дошъл от дома си в Нюкасъл да оправи нещата. ↑

[5] В писмото се съдържаха два пункта, които бяха възприети като особено обидни: първо, че купувачите не са достатъчно умни, за да разберат книгата на Стрейндж, и, второ, че не притежават необходимия морал, за да могат да преценят дали магиите, описвани от Стрейндж, са добри или лоши.

Норелитите предполагаха, че унищожаването на книгата на Стрейндж ще предизвика противоречия, и бяха подготвени за критиките, но вредата, която това писмо нанесе на делото им, бе напълно неочаквана. Мистър Норел трябваше да покаже писмото на мистър Ласелс, преди да го изпрати. Ако Ласелс го беше видял, езикът и изразите в него щяха да претърпят значителни промени и вероятно нямаше да засегнат толкова получателите.

За съжаление стана недоразумение. Мистър Норел попита Чайлдърмас дали Ласелс е нанесъл поправките. Чайлдърмас помисли, че става дума за една статия за „Приятелите на английската магия“, и каза, че ги е нанесъл. Така писмото остана непоправено, Ласелс се разгневи и обвини Чайлдърмас, че нарочно е оставил мистър Норел да навреди на собственото си дело. Чайлдърмас категорично отрече да е правил подобно нещо.

Оттогава нататък отношенията между Ласелс и Чайлдърмас (и без това лоши) се влошиха още повече и скоро Ласелс започна да намеква на мистър Норел, че Чайлдърмас симпатизира на стрейнджитите и тайно работи срещу господаря си. ↑

[6] „По плодовете им ще ги познаете“. Св. Матей, 7:16. ↑

[7] „…Не мога да ти кажа нищо за Пиаченца — пишеше Стрейндж на Хенри Удхоуп, — защото не останах достатъчно време в града, за да го разгледам. Пристигнах вечерта. След вечеря реших да се разходя за половин час, но когато излязох на централния площад, видях една висока урна върху пиедестал, която хвърляше дълга черна сянка на паважа. Две-три клонки бръшлян или друго пълзящо растение, които се увиваха около урната, бяха съвсем изсъхнали. Не знам защо, но тази гледка ми се стори толкова меланхолична, че не можах да я понеса. Беше като алегория на загубата, смъртта и скръбта. Върнах се в хотела, веднага си легнах и на сутринта заминах за Торино.“ ↑

51
СЕМЕЙСТВО ГРЕЙСТИЙЛ

Октомври — ноември 1816 година

Енория „Санта Мария Дзобенито“, Венеция

16 октомври 1816 г.

Джонатан Стрейндж до сър Уолтър Поул

„Оставихме твърдата земя при Местре. Имаше две гондоли. В едната трябваше да се качат мис Грейстийл и леля й, а докторът и аз щяхме да потеглим с другата. Но дали в обяснението, което дадох на гондолиера на италиански, е имало някаква неточност, или заради сандъците и вързопите на мис Грейстийл се е наложило да се разпределим по друг начин — не знам, но нещата не станаха така, както ги бяхме замислили. Първата гондола потегли през лагуната с всичките Грейстийл вътре, а аз останах на брега. Доктор Грейстийл подаде глава през прозорчето и изкрещя някакво извинение, тъй като е добър човек, но сестра му, която, струва ми се, изпитва страх от водата, го дръпна обратно вътре. Това беше най-обикновена случка, но по някаква причина ме смути и няколко секунди по-късно ме налегнаха ужасни страхове и мисли. Знам, много е казано за погребалния вид на гондолите, които приличат на нещо средно между ковчег и лодка. Но аз бях обзет от друга мисъл. Хрумна ми, че те много приличат на черните кутии с черни завески на фокусниците от детството ми — кутии, в които странстващите магьосници шарлатани слагаха носните кърпи, монетите и медальоните на зрителите, Понякога тези предмети не можеха да се върнат при собствениците — за което фокусникът винаги много съжаляваше, «но духовете на феите, сър, са своенравни, докачливи създания». И всички бавачки и слугини в детството ми все имаха по някоя леля, която познавала една жена, която й казала, че синът на първия й братовчед влязъл в такава кутия и никой повече не го видял. Докато стоях на кея в Местре, си представих ужасната картина, че когато Грейстийл пристигнат във Венеция, ще отворят вратата на гондолата, с която съм пътувал, и ще я намерят празна. Тази мисъл ме завладя толкова силно, че няколко минути не можех да мисля за нищо друго и в очите ми се появиха сълзи — което, струва ми се, само говори за слабите ми нерви напоследък. Нелепо е човек да се страхува, че ще изчезне. Беше надвечер и двете гондоли изглеждаха черни като нощта и също толкова меланхолични. Но небето беше най-студеното, най-бледосиньото, което можете да си представите. Нямаше почти никакъв вятър и морето беше огледало на небето. Над главите ни се простираше неизбродна шир от безжизнена студена светлина и в краката ни лежеше същата неизбродна шир от безжизнена студена светлина. Но градът пред нас не се осветяваше нито от небето, нито от лагуната и приличаше на гора от тъмни кули и тъмни островърхи покриви, надупчени от мънички светлинки и стъпили върху блестяща вода. Когато влязохме във Венеция, водата стана мръсна, цялата осеяна с огризки и отпадъци — изрезки от дърво, слама, портокалови кори и зелеви кочани. Погледнах надолу и за миг видях призрачна ръка — само за миг, — но ми се стори, че под мръсната вода има жена, която търси обратния път към светлината. Разбира се, оказа се просто бяла ръкавица, но страхът, който изпитах, беше неимоверен. Вие обаче не бива да се тревожите за мен. Сега съм доста зает, работя по втория том на «История и практика», а когато не работя, обикновено прекарвам времето си с Грейстийл: те са точно от хората, които най-много ви допадат — весели, независими и добре осведомени. Признавам, че малко се безпокоя от липсата на сведения за това как се посреща първият том. Сигурен съм, че има триумфален успех — не се съмнявам, че щом го е прочел, Норел се е сгромолясал на пода в пристъп на завист и с пяна на устата, но все пак бих искал някой да ми разкаже за това.“

Енория „Санта Мария Дзобениго“, Венеция

27 октомври 1816 г.

Джонатан Стрейндж до Джон Мъри

„…от осем души какво е направил Норел. О, бих могъл да се разгневя. Смея да кажа, че бих могъл да изхабя перото си и себе си в дълги тиради — но какъв е смисълът? Не желая повече да сс съобразявам с този безочлив дребен човечец. Ще се върна в Лондон в началото на пролетта, както съм предвидил, и ще издадем книгата повторно. Ще наемем адвокати. И аз като него имам приятели. Нека обясни в съда (ако посмее) защо според него англичаните са деца, които не бива да знаят нещата, известни на предците им. И ако дръзне отново да използва магия срещу мен, аз ще му противодействам с магия и тогава най-после ще се види кой е най-великият магьосник на епохата. И ми се струва, мистър Мъри, че ще направите добре, ако отпечатате още по-голям тираж отпреди — тази магия на Норел така се прочу, че, сигурен съм, хората ще искат да прочетат книгата, която я е предизвикала. Впрочем, преди да започнете печатането, ще внесем поправки — там има някои сериозни грешки. Главите шеста и четиридесет и втора са особено несполучливи…“

„Харли Стрийт“, Лондон

1 октомври 1816 година

Сър Уолтър Поул до Джонатан Стрейндж

„…един книжар от «Сейнт Полс Чърч Ярд», Тайтъс Уоткинс, е отпечатал някаква нелепа книга и я представя за изгубената «История и практика на английската магия» на Стрейндж. Лорд Портисхед казва, че частично е преписана от Авесалом[1], а останалото са измишльотини. Негова светлост се пита кое ще ви подразни повече — Авесалом или измишльотините. Портисхед е добър човек и навсякъде, където отиде, изобличава измамата, но много хора вече са се заблудили и Уоткинс със сигурност е припечелил добре. Радвам се, че мис Грейстийл толкова ви допада…“

Енория „Санта Мария Дзобениго“, Венеция

16 ноември 1816 г.

Джонатан Стрейндж до Джон Мъри

„Драги ми Мъри,

Мисля, ще се радвате да научите, че от унищожаването на «История и практика на английската магия» излезе поне нещо добро — помирих се с лорд Байрон. Негова светлост не знае нищо за големите противоречия, които разкъсват надве английската магия, и, откровено казано, не го е грижа. Но той храни дълбоко уважение към книгите. Казва, че винаги следи да не би вашето предпазливо перо, мистър Мъри, да внесе промени в поемите му и да замести някои скандални думи с по-почтителни. Когато чу, че цяла книга е била унищожена с магия от враг на автора й, възмущението му беше неописуемо. Той ми изпрати дълго писмо, в което заклеймяваше Норел с най-безпощадни думи. От всички писма, които получих по повод случилото се, това ми е любимото. Няма жив англичанин, способен да се мери с Негова светлост в оскърбленията. Лорд Байрон пристигна във Венеция преди около седмица и двамата се срещнахме във «Флориан»[2]. Признавам, че малко се безпокоях да не доведе онова дръзко младо създание мисис Клеърмонт, но за щастие я нямаше. Доколкото разбирам, Негова светлост се е разделил с нея. Новата ни дружба беше скрепена с откритието, че споделяме една и съща страст към билярда: аз играя, когато мисля за магия, а той играе, докато съчинява стиховете си…“

Слънцето беше студено и пронизващо като звук от удар на нож по кристална чаша. На тази светлина църквата „Санта Мария Формоза“ изглеждаше бяла като мидена черупка или кост, а сянката, разстлана на паважа, синееше като морето.

Вратата на църквата се отвори и група хора излязоха на двора. Дамите и господата бяха гости на града, дошли да разгледат църквата, олтарите и интересните предмети в нея, и сега, след като бяха вече отвън, им се говореше: те запълваха подводната тишина на двора с шумни, оживени приказки. Енория „Санта Мария Формоза“ много им харесваше. Фасадите на къщите им се струваха великолепни — не намираха думи да изразят възторга си. Но тъжното запустение, което лъхаше от сградите, мостовете и църквата, като че ли особено ги очароваше. Те бяха англичани и за тях упадъкът на други народи беше най-естественото нещо на света. Тези хора принадлежаха към нация, благословена със склонността да цени собствените си дарби (и да се съмнява в мнението на другите), затова те ни най-малко не биха се учудили, ако научеха, че самите венецианци не са си давали сметка за достойствата на своя град, докато не са дошли англичаните да им кажат, че той е прекрасен.

След като изчерпа похвалите си, една от дамите заговори с друга за времето.

— Знаеш ли, чудно нещо, скъпа: докато бяхме в църквата и вие с мистър Стрейндж разглеждахте стенописите, аз надникнах през вратата и ми се стори, че вали. Много се притесних, че ще се намокриш.

— Не, лельо. Вижте, камъните са съвсем сухи. Няма и капка дъжд.

— Добре, скъпа, дано само този вятър не ти създава неудобства. Малко е неприятен за ушите. Ако ти пречи, можем да помолим мистър Стрейндж и татко ти да вървят малко по-бързо.

— Благодаря, лельо, но се чувствам съвсем добре. Харесва ми този бриз, харесва ми мирисът на морето — избистря главата, сетивата, всичко. Но може би, лельо, на вас не ви е приятно.

— O, не, скъпа. Изобщо не ми пречи. Аз съм много издръжлива. Мисля единствено за теб.

— Знам, че е така, лельо — каза младата дама.

Тя може би осъзнаваше, че слънцето и бризът, които придаваха на Венеция такова очарование, правеха каналите й да изглеждат така сини и мраморните й сгради да сияят така загадъчно, правеха същото — или почти същото — и с нея. Нищо не можеше да подчертае така прозрачната кожа на мис Грейстийл, както рязката смяна на светлина и сянка. Нищо не можеше да придаде такова изящество на бялата й муселинова рокля, както бризът, който я развяваше.

— А! — възкликна лелята. — Сега татко ти показва нещо на мистър Стрейндж. Флора, скъпа, не искаш ли да погледнеш?

— Вече видях достатъчно. Вие вървете, лельо.

Лелята се завтече към другия край на двора, а мис Грейстийл бавно тръгна към бялото мостче точно до църквата, като нервно забиваше върха на белия си чадър между белите камъни на паважа и си мърмореше:

— Вече видях достатъчно. О, дори повече от достатъчно!

Повторението на това тайнствено възклицание като че ли не подобри настроението й — всъщност само допринесе за унинието й и я накара да въздиша по-често.

— Много сте мълчалива днес — внезапно се обади Стрейндж. Дамата се стресна. Не знаеше, че той стои зад нея.

— Така ли? Не съм забелязала.

Тя млъкна и се съсредоточи върху пейзажа. Стрейндж се облегна на парапета на моста, скръсти ръце и я погледна втренчено.

— Мълчалива сте — повтори той — и малко тъжна, струва ми се. Затова мисля, че трябва да си поговоря с вас.

Това я накара да се усмихне напук на себе си.

— Трябва ли? — попита мис Грейстийл.

Но сякаш това, че се усмихна и проговори, й причини страдание, тя въздъхна и отново се загледа в далечината.

— Да. Защото когато аз изпадна в пристъп на меланхолия, вие ми говорите за весели неща и разсейвате унинието ми, така че и аз трябва да направя същото за вас. За това са приятелите.

— Честност и искреност, мистър Стрейндж. Мисля, че това са основите на приятелството.

— О, смятате ме за потаен. По лицето ви виждам, че е така. Може би сте права, но аз… Тоест… Не, мисля, че сте права. Предполагам, че професията ми не подтиква към…

Мис Грейстийл го прекъсна:

— Нямах предвид професията ви. Ни най-малко. Всички професии изискват известна степен на дискретност. Мисля, че това се разбира от само себе си.

— Но аз не ви разбирам.

— Няма значение. Да отидем при леля и татко.

— Не, почакайте, мис Грейстийл, не така. Кой друг ще ме поправи, когато греша, ако не вие? Кажете ми, кого мислите, че съм измамил?

Мис Грейстийл помълча малко и после неохотно отвърна:

— Да речем, приятелката ви от миналата вечер.

— Приятелката ми от миналата вечер! За какво говорите?

Мис Грейстийл погледна страдалчески.

— Младата жена в гондолата, която така държеше да говори с вас и половин час не даваше на никого да ви каже и дума.

— А! — Стрейндж се усмихна и поклати глава. — Не, останали сте с погрешно впечатление. Тя не е моя приятелка. Приятелка е на лорд Байрон.

— O! — мис Грейстийл леко се изчерви. — Изглеждаше силно развълнувана.

— Не одобрява поведението на лорд Байрон — Стрейндж сви рамене. — Че кой го одобрява? Дамата искаше от мен да повлияя на Негова светлост и не ми беше никак лесно да я убедя, че нито сега, нито когато и да било, струва ми се, в Англия е имало достатъчно магическа мощ, за да му повлияе.

— Обидихте се.

— Ни най-малко. Надявам се, че сега сме по-близо до онова добро разбирателство, което според вас е нужно в отношенията между приятели. Ще си стиснем ли ръцете?

— С най-голяма радост — отвърна мис Грейстийл.

— Флора! Мистър Стрейндж! — извика доктор Грейстийл, забързан към тях. — Какво става тук?

Мис Грейстийл леко се смути. За нея беше много важно леля й и баща и да останат с добро мнение за мистър Стрейндж. Тя не искаше роднините й да разберат, че го е заподозряла в нещо нередно. Затова се престори, че не е чула въпроса на баща си и енергично заговори за картините в „Скуола ди Джорджо дели Скиявони“, които много би искала да види.

— Никак не е далеч. Можем да отидем още сега. Нали ще дойдете с нас? — обърна се тя към Стрейндж.

Стрейндж и се усмихна със съжаление.

— Имам работа.

— По книгата? — попита доктор Грейстийл.

— Днес не. Сега работя по възстановяването на едно заклинание, с което ще извикам фея за помощник. Не знам вече колко опити съм правил — и колко начини съм изпробвал. И, разбира се, винаги без успех. Но такава е съдбата на съвременния магьосник! Заклинанията, които някога са се приемали за даденост от всеки дребен шарлатанин в Англия, сега са толкова недостъпни, че в отчаянието си не вярваме някога да ги възродим. Мартин Пейл е имал прислуга от двадесет и осем феи. Аз бих се радвал да се сдобия поне с една.

— Феи! — възкликна леля Грейстийл. — Но, доколкото съм чувала, те са много пакостливи създания! Сигурен ли сте, мистър Стрейндж, че наистина искате да си създадете грижи с такъв неблагонадежден другар?

— Скъпа лельо! — възкликна мис Грейстийл. — Мистър Стрейндж знае какво прави.

Но лелята беше все така обезпокоена и в подкрепа на твърдението си разказа за една река в селото в Дарбишър, където тя и доктор Грейстийл са израснали. Някога тази река била омагьосана от феи и се свила до малко поточе, и макар че това станало преди много векове, местните жители още я помнели и им било мъчно за нея. Те говорели с какви занаяти биха могли да се захванат и какви фабрики да отворят, ако реката била достатъчно голяма, за да дава необходимата мощност[3].

Стрейндж учтиво изслуша всичко и когато лелята свърши, каза:

— O, несъмнено! Феите са своенравни по природа и много трудно се подчиняват. Ако опитът ми успее, със сигурност ще трябва да следя с кого общува моят нов слуга — или слуги — той хвърли поглед към мис Грейстийл. — Но въпреки това силата и познанията им са толкова големи, че един магьосник не може да пренебрегва помощта им — освен ако не е Гилбърт Норел. Всяка фея, раждала се някога, носи повече магия в главата, ръцете и сърцето си, отколкото може да се побере в най-голямата библиотека с магически книги[4].

— Наистина ли? — учуди се леля Грейстийл. — Е, това е забележително.

Доктор Грейстийл и сестра му пожелаха на Стрейндж успех в магиите, а мис Грейстийл му напомни, че е обещал някой ден да отиде с нея да видят едно пиано, което се дава под наем от антиквар недалеч от енорията „Сан Анджело“. После семейство Грейстийл продължиха с дневните развлечения, а Стрейндж се върна в квартирата си край „Санта Мария Дзобениго“.

Повечето английски джентълмени, които ходят в Италия напоследък, пишат поеми или пътеписи, разказващи за пътуването им, или рисуват пейзажи. Италианците, които дават под наем апартаменти на тези джентълмени, се грижат да им предоставят достатъчно място за техните занимания. Наемодателят на Стрейндж например беше пригодил малка тъмна стаичка под покрива на къщата, където квартирантът да може да работи. Там имаше стара маса с четири дървени грифона за крака, имаше люлеещ се стол, изрисуван дървен шкаф като онези, които могат да се видят в църквите, и дървена фигура, висока два-три фута, поставена върху ниска колона. Тя изобразяваше усмихнат човек, който държеше нещо червено и кръгло в ръка — може би ябълка, може би нар или червена топка. Трудно беше да се каже откъде се е взел този джентълмен: беше някак твърде весел за светец в църква и недостатъчно забавен за украса пред вратата на кафене.

Стрейндж беше установил, че шкафът е влажен и мухлясал, затова го бе оставил празен и книгите и записките му стояха на купчини на пода. Но с дървената фигура беше завързал нещо като приятелство и по време на работа постоянно й задаваше въпроси като: „Какво е мнението ти затова?“ и „Донкастър или Беласис? Какво предлагаш?“[5], или „Е? Виждаш ли някого? Аз не“, а понякога в пристъп на крайно отчаяние: „O, няма ли да млъкнеш?“

Той извади лист хартия, на която беше записал някакво заклинание. Замърда устни, както правят магьосниците, когато произнасят магически думи. Свърши и се огледа из стаята, сякаш очакваше да види някого. Но каквото и да очакваше, то не стана. Стрейндж въздъхна, смачка хартията със заклинанието на топка и я хвърли по дървената фигура. После взе друг лист хартия, записа нещо, надникна в една книга, вдигна първия лист от пода, разглади го, половин час го гледа и си скуба косите, отново го смачка и го хвърли през прозореца.

Някъде заби камбана. Тъжен и самотен звук, който караше човек да мисли за диви далечни места, мрачни небеса и пустота. Подобни мисли вероятно споходиха и Стрейндж, защото той стана разсеян, прекъсна работата си и погледна през прозореца, сякаш искаше да се увери, че Венеция не се е превърнала в мълчалива пустош. Но гледката отвън беше същата както винаги — весела и оживена. Слънцето искреше върху синята вода. На улицата гъмжеше от хора: венециански дами отиваха в „Санта Мария Дзобениго“, австрийски войници обикаляха и разглеждаха забележителностите, търговци се опитваха да им продават стоките си, деца се боричкаха и крещяха, кота бързаха по незнайно каква работа.

Стрейндж се върна към заниманията си. Свали сюртука и нави ръкава на ризата си. После излезе от стаята и се върна с нож и бяло легенче. С помощта на ножа той пусна малко кръв от ръката си. Сложи легенчето на масата и надникна вътре да види дали количеството е достатъчно, но явно загубата на кръв му се отрази по-зле, отколкото очакваше, защото в пристъп на слабост събори масата и легенчето падна на пода. Стрейндж изруга на италиански (особено звучен за ругаене език) и се огледа за нещо, с което да избърше кръвта.

По една случайност на масата имаше смачкана на топка бяла дреха. Това беше нощница, която Арабела бе ушила на Стрейндж в първите години на брака им. Без да си дава сметка какво е това, Стрейндж посегна да го вземе. Тъкмо да го грабне — и Стивън Блек излезе от тъмния ъгъл и му подаде парцал. Действието на Стивън бе съпътствано от лек поклон, който е втора природа на добре обучения прислужник. Стрейндж взе парцала и забърса кръвта (не особено успешно), но като че ли изобщо не забеляза присъствието на Стивън. Стивън взе нощницата, разглади гънките, грижливо я сгъна и я сложи на едно столче в ъгъла.

Стрейндж се отпусна в креслото, удари наранената част от ръката сив ръба на масата, отново изруга и закри лицето си с ръце.

— Какво, за Бога, се мъчи да направи? — попита шепнешком Стивън Блек.

— О, опитва се ме извика! — заяви джентълменът с коса като глухарче. — Иска да ми зададе куп въпроси за различни магии! Но няма нужда да шепнете, драги ми Стивън. Той не може нито да ви види, нито да ви чуе. Толкова са смешни тези английски магьосници! Правят всичко по много сложен начин. Казвам ви, Стивън, като гледам как този човек се мъчи да прави магии, все едно гледам как някой сяда да яде със сюртук, облечен наобратно, с превръзка на очите и с кофа на главата! Кога сте ме виждали да правя такива безсмислени неща? Да източвам собствената си кръв и да драскам думи върху хартия? Когато искам да направя нещо, аз просто говоря на въздуха или на камъните, или на слънчевата светлина, или на морето, или на каквото там имам подръка и любезно ги моля за помощ. И тъй като съюзът ми с тези могъщи духове е сключен преди хиляди години, те с радост изпълняват каквото ги помоля.

— Разбирам — каза Стивън. — Но макар да е невежа, магьосникът все пак успя. В края на краищата, сър, вие сте тук, нали?

— Да, бих казал — отвърна ядосан джентълменът — Но това не променя факта, че магията, която ме доведе тук, е тромава и лишена от изисканост! Впрочем каква полза за него? Никаква! Аз не искам да му се покажа, а той не знае магия, с която да противодейства на това. Стивън! Бързо! Отгърнете страницата на тази книга! В стаята няма вятър и това ще го смути неимоверно. Ха! Вижте как гледа! Подозира, че сме тук, но не може да ни види. Ха-ха! Как само се ядосва! Ощипете го по врата! Ще си помисли, че е комар!

[1] „Дървото на познанието“ на Грегорий Авесалом (1507–1599). ↑

[2] Прочуто кафене на площад „Сан Марко“. ↑

[3] Леля Грейстийл вероятно говори за река Дъруент. Много отдавна, когато още Джон Ъскглас бил дете във Феерия, един тамошен крал предсказал, че когато детето порасне, всички древни кралства на феите ще рухнат. Кралят изпратил слугите си в Англия да донесат железен нож, с който да убият момчето. Ножът бил изкован от един занаятчия край Дъруент и водите на реката послужили за охлаждане на нажежения метал. Опитът за убийство на Джон Ъскглас се провалил и момчето магьосник унищожило краля и неговия клан. Когато Джон Ъскглас дошъл в Англия и основал кралството си, слугите му феи отишли да намерят ковача, изковал ножа. Убили го заедно със семейството и коня му и направили магия на Дъруент, за да накажат реката за участието й в изработването на ножа. ↑

[4] Възгледите, които Стрейндж изказва по този въпрос, са невъздържано оптимистични и романтични. Английската магическа литература изобилства от примери за феи с ограничени магически способности, глупави или невежи. ↑

[5] Джак Беласис е прочут като създател на много успешно заклинание за призоваване на феи. За съжаление единственият екземпляр от шедьовъра на Беласис „Напътствия“ се намираше в библиотеката в Хъртфю и Стрейндж никога не го беше виждал. Той беше чел единствено непълни описания на заклинанието в по-късни трудове и затова можем да предположим, че се е опитвал да възроди тази магия, като е имал само бегла представа какво ще се получи.

За разлика от магията на Беласис заклинанието, приписвано на Магьосника от Донкастър, е широко известно и се среща в голям брой широко достъпни творби. Самоличността на Магьосника от Донкастър е неизвестна. Свидетелствата за него се ограничават с няколко споменавания на името му в историите за магьосниците от Сребърния век и със заклинания и магии, представяни от магьосници от XIII век като „заклинания от Донкастър“. Нещо повече, не е ясно дали всички магии, приписвани на Магьосника от Донкастър, са дело на един и същ човек. Това кара историците да допускат съществуването на втори магьосник, още по-неизвестен от предишния — Псевдомагьосника от Донкастър. Ако — както убедително се твърди — Магьосникът от Донкастър е всъщност Джон Ъскглас, тогава е логично да се предположи, че заклинанието за призоваване е създадено от Псевдомагьосника. Малко вероятно е Джон Ъскглас да се е нуждаел от каквото и да било заклинание за призоваване на феи. В края на краищата дворът му е бил пълен с тях. ↑

52
СТАРАТА ДАМА ОТ КАНАРЕДЖО

Краят на ноември 1816 година

МАЛКО ПРЕДИ ДА НАПУСНЕ Англия, доктор Грейстийл бе получил писмо от приятел в Шотландия с молба, ако стигне до Венеция, да посети една стара дама, която живее там. „Това ще бъде благотворително дело — пишеше шотландецът, — тъй като тази дама някога е била богата, но сега е бедна.“ Доктор Грейстийл си спомни, че е чувал за старата дама — тя беше от странен, смесен произход, като че ли наполовина шотландка, наполовина испанка или може би наполовина ирландка, наполовина еврейка.

Доктор Грейстийл имаше намерение да я посети, но от постоянните смени на хотели и файтони, внезапните премествания и непредвидени пътувания с пристигането си във Венеция той установи, че не може да намери писмото и не си спомня добре съдържанието му. Не беше си записал и името на дамата, пазеше само листче хартия с адреса и.

Леля Грейстийл каза, че при такива затруднени обстоятелства би било най-добре да изпратят писмо на дамата, с което да я уведомят за намерението си да я посетят. Макар че, добави тя, вероятно ще изглежда доста странно, че не знаят името й — старата дама несъмнено ще ги помисли за окаяни невежи хора. Доктор Грейстийл се смути и започна да сумти и да нервничи, но не можа да измисли нищо по-добро, затова написаха бележка и я дадоха на хазяйката с молба веднага да я занесе на старата дама.

После се случи първото странно събитие в тази история: хазяйката погледна адреса, намръщи се и по причини, непонятни за доктор Грейстийл, изпрати бележката на зет си на остров Джудека.

След няколко дни същият този зет — изискан венециански адвокат — дойде при доктор Грейстийл. Съобщи му, че е изпратил бележката, както доктор Грейстийл е заръчал, но трябва да се има предвид, че дамата живее в една част на града, наречена Канареджо, в Гетото, където живеят евреите. Писмото е поверено на почтен господин евреин. Отговор няма. Как смята да постъпи доктор Грейстийл? Адвокатът ще се радва да му услужи с каквото може.

Късния следобед мис Грейстийл, леля й, доктор Грейстийл и адвокатът (името му беше синьор Тозети) потеглиха през града с гондола и минаха през онзи квартал, наричан „Сан Марко“, където жени и мъже се приготвяха за вечерните си забавления, покрай пристана на „Санта Мария Дзобениго“, където мис Грейстийл се обърна да погледне към малко светло прозорче, вероятно на стаята на Джонатан Стрейндж; покрай Риалто, където леля Грейстийл започна да цъка с език, да въздиша и да съжалява, че вижда толкова детски крачета без обувки.

При Гето Нуово слязоха от гондолата. Макар че всички къщи във Венеция бяха причудливи и стари, това важеше в още по-голяма степен за Гетото: сякаш причудливостта и старостта бяха сред стоките, които тукашните търговци предлагаха, и хората си бяха построили къщи от тях. Макар че всички улици във Венеция бяха меланхолични, улиците тук притежаваха друг вид меланхолия — сякаш тъгата на евреите и тъгата на неевреите бяха замесени от различно тесто. Къщите тук бяха съвсем прости и вратата, на която синьор Тозети почука, беше черна и скромна като врата на квакерска църква в Лондон.

Отвори им прислужник, който ги пусна да влязат в тъмна стая с ламперия от изсъхнало старинно дърво, пропито с мирис на море.

Една от вратите в стаята беше открехната. От мястото, където стоеше доктор Грейстийл, се виждаха стари и опърпани наглед книги в тънки кожени подвързии, сребърни свещници с повече разклонения от обикновените английски свещници, загадъчни кутии от лакирано дърво — неща, които, както докторът предположи, бяха свързани с еврейската религия. На стената висеше кукла или марионетка, висока и широка колкото мъж, с огромни ръце и крака, но облечена като жена, с глава, увиснала на гърдите, така че лицето й не се виждаше.

Прислужникът влезе през открехнатата врата да говори с господаря си. Доктор Грейстийл прошепна на сестра си, че този прислужник изглежда приличен. Да, съгласи се лелята, само че не носи ливрея. Тя каза, че често е виждала прислужници да ходят по ризи и че в домове, където господарят е ерген, не може да се направи нищо за отучването им от този лош навик. Лелята недоумяваше защо тук е така и предположи, че господарят е вдовец.

— O! — възкликна доктор Грейстийл и надзърна през открехнатата врата. — Прекъснали сме вечерята му.

Почтеният господин евреин беше с дълго прашно черно палто и имаше къдрава прошарена брада, бяла коса и черна кръгла шапчица на темето. Той седеше на дълга маса, постлана със снежнобяла ленена покривка, и беше затъкнал щедро част от нея в яката на черната си роба вместо салфетка.

Лелята много се възмути от това, че доктор Грейстийл наднича през отвора на вратата и за да го накара да престане, го смушка с чадъра си. Но докторът беше дошъл в Италия да види колкото може повече неща и не виждаше причина да прави изключение за господина евреин в личната му трапезария.

Този господин очевидно не беше склонен да прекъсне вечерята си, за да обърне внимание на непознато английско семейство, и по всичко личеше, че обяснява на прислужника какво да каже.

Прислужникът се върна, поговори със синьор Тозети и когато свърши, адвокатът ниско се поклони на леля Грейстийл и обясни, че името на дамата, която търсят, е Делгадо и че тя живее на най-горния етаж на къщата. Синьор Тозети малко се подразни, че никой от слугите на господина не желае да им покаже пътя и да съобщи за пристигането им, но както се изрази, те са група смели авантюристи и със сигурност ще намерят сами стълбището за най-горния етаж.

Доктор Грейстийл и синьор Тозети взеха по една свещ. Стълбището се виеше нагоре в мрака. Те минаха покрай много врати, които макар че бяха големи, имаха причудлив и недодялан вид — защото за да поберат всички хора, къщите в Гетото бяха построени толкова високи и с толкова много етажи, колкото собствениците се бяха осмелили да направят, и за компенсация таваните бяха ниски. Зад някои врати се чуваха разговори, а зад една мъж пееше тъжна песен на неизвестен език. После се заредиха отворени врати към стаи, потънали в мрак: от всяка лъхаше хладен застоял въздух. Последната врата обаче беше затворена. Те почукаха, но никой не се обади. Извикаха, че идват при мисис Делгадо. Отговор не последва. И тъй като леля Грейстийл каза, че е глупаво да дойдат чак дотук и да се върнат, те бутнаха вратата и влязоха.

В стаята, която беше не по-голяма от таванче, цареше мизерия, каквато само старостта и крайната бедност могат да предизвикат. Всичко в нея беше счупено, напукано или окъсано. Всички цветове бяха избелели и потъмнели или каквото там е нужно, за да стане един цвят сив. През малко прозорче, отворено, за да влиза вечерният въздух, се виждаше луната и изглеждаше някак странно, че луната с чистото си бяло лице и пръсти е проявила снизхождение да надникне в тази мръсна тясна стаичка.

Но не това смути доктор Грейстийл до такава степен, че го накара да разхлаби шалчето си, да се зачерви, да пребледнее и да задиша тежко. Ако имаше нещо, което доктор Грейстийл не понасяше, това бяха котките — а стаята беше пълна с котки.

Сред котките на прашен дървен стол седеше много слаба жена. За късмет семейство Грейстийл бяха, както бе казал синьор Тозети, смели авантюристи, защото ако имаха по-слаби нерви, видът на мисис Делгадо щеше да ги ужаси. Макар да седеше изпъната като бастун — човек би помислил, че е поседнала за малко в очакване на нещо, — тя беше така белязана и обезобразена от възрастта, че почти бе загубила приликата си с останалите човешки същества и беше заприличала на други живи създания. Ръцете й, гъсто осеяни с кафяви петна, лежаха в скута й като две риби. Кожата й — бяла, почти прозрачна старческа кожа — беше тънка и сбръчкана като паяжина с вени като сини възелчета.

При влизането им тя не се надигна и с нищо не показа, че ги е забелязала. Но вероятно не ги беше чула. Макар че в стаята бе тихо, тишината на петдесет котки е особена, сякаш петдесет тишини са струпани една върху друга.

Семейство Грейстийл и синьор Тозети бяха хора на действието, затова седнаха в отвратителната тясна стаичка и лелята с любезна усмивка и искрено желание да накара всички да се чувстват непринудено се обърна към старата дама:

— Скъпа мисис Делгадо, надявам се да ни простите, че идваме без покана, но племенницата ми и аз искахме да ви поднесем почитанията си — лелята направи пауза, за да даде възможност на старата дама да отговори, но мисис Делгадо не каза нищо. — Колко чист е въздухът у вас, мадам! Моя близка приятелка, мис Уайлсмит, живее в малка стаичка на горния етаж на къща, която се намира на „Куийнс Скуеър“ в Бат — стаичка съвсем като вашата, мисис Делгадо, — и казва, че лятно време не би я заменила с най-хубавата къща в града, защото може да се наслаждава на бриза както никъде другаде и да се радва на прохлада, докато важните особи се задушават в богатите си апартаменти. Там е чисто и спретнато и всичко й е подръка. И единственото й оплакване е, че момичето на втория етаж все оставя горещ чайник на стълбите — което, както знаете, мисис Делгадо, може да бъде крайно неприятно, ако случайно допрете крака си до него. Вие имате ли неприятности с изкачването на стълбите, мадам?

Последва мълчание. Или по-скоро минаха няколко секунди, изпълнени с дишането на петдесет котки.

Доктор Грейстийл попи с кърпа потта от челото си и се размърда в потните си дрехи.

— Дойдохме тук, мадам — започна той, — по молба на мистър Джон Маккийн от Абърдийншър. Той иска да ви напомни за себе си. Надява се, че сте добре и ви изпраща най-сърдечни пожелания за здраве.

Доктор Грейстийл говореше по-високо от обикновено, защото беше започнал да подозира, че старата дама е глуха. Това обаче не даде никакъв друг резултат, освен че смути котките, много от които започнаха да обикалят из стаята, да се търкат една в друга и козината им да хвърля искри в полумрака. Една черна котка скочи отнякъде върху облегалката на стола на доктор Грейстийл и тръгна по ръба й като по въже.

Доктор Грейстийл се опомни от ужаса си и каза:

— Желаете ли да предадем някакви сведения за здравето и състоянието ви на мистър Маккийн, мадам?

Старицата мълчеше.

Тогава мис Грейстийл се обади:

— Радвам се, мадам — каза тя, — че сте заобиколена от толкова добри приятели. Това сигурно е голяма утеха за вас. Ето, малката рижа котка в краката ви — колко е изящна! И как изискано мие муцунката си! Как я наричате?

Старицата не отговори.

Подтикнат от многозначителния поглед на доктор Грейстийл, венецианският адвокат започна да повтаря нещата, които вече бяха казани, но този път на италиански. Единствената разлика беше, че сега старата дама вече дори не ги гледаше, а наблюдаваше една голяма сива котка, която на свой ред съзерцаваше друга, бяла котка, която пък на свой ред се взираше в луната.

— Предайте й, че й нося пари — каза доктор Грейстийл на адвоката. — Те са подарък от Джон Маккийн. Кажете й, че не бива да ми благодари… — докторът енергично махна с ръка, сякаш проявите на щедрост и благотворителност бяха комари, които той искаше да пропъди.

— Мистър Тозети — възкликна леля Грейстийл, — зле ли ви е? Блед сте, сър. Искате ли чаша вода? Сигурна съм, че мисис Делгадо би могла да ви донесе.

— Не, мадамина Грейстийл, не ми е зле, а ми е… — синьор Тозети се огледа из стаята в търсене на точната дума — …страшно — прошепна той.

— Страшно? — попита шепнешком доктор Грейстийл. — Защо? От какво?

— Ах, синьор доторе, това място е ужасно! — все така шепнешком отвърна адвокатът и очите му уплашено се спряха първо на една котка, която ближеше лапа и се готвеше да измие муцунката си, а после на старицата, сякаш синьор Тозети очакваше и тя да направи същото.

Мис Грейстийл прошепна, че в стремежа си да засвидетелстват внимание към мисис Делгадо са дошли всичките накуп и без предупреждение. Очевидно е, че те са първите и посетители от години. Нищо чудно, че жената временно се е объркала. Подложили са я на твърде тежко изпитание!

— О, Флора! — зашепна в отговор леля й. — Помисли само! Прекарала е години наред без никаква компания!

Това, че всички шепнеха едновременно в тясната стаичка, където старицата седеше на три крачки от тях, се стори много нелепо на доктор Грейстийл и като не знаеше какво друго да направи, започна да се гневи на спътниците си, поради което сестра му и дъщеря му решиха, че е време да си вървят.

Лелята настоя да се сбогуват продължително и сърдечно със старата дама и да й кажат, че ще се върнат, когато тя се почувства по-добре, което лелята се надяваше да стане скоро.

На излизане те се обърнаха. В този момент на перваза на прозореца се появи още една котка, стиснала в устата си нещо неподвижно и щръкнало — нещо, което поразително приличаше на мъртва птица. Старата дама нададе тих весел писък и в изненадващ прилив на енергия скочи от стола си. Това беше най-странният звук на света и по нищо не приличаше на човешка реч. Той накара синьор Тозети на свой ред да изпищи от ужас и да затвори вратата, в резултат на което никой не видя по-нататъшните действия на старицата[1].

[1] По-късно синьор Тозети призна на семейство Грейстийл, че си е спомнил коя е старата дама от Канареджо. Често чувал да говорят за нея из града, но преди да я види с очите си, мислел, че това с само легенда, приказка за сплашване на младите и наивните. Баща й бил евреин, а майка й била потомка на половината народи в Европа. Като дете тя изучавала няколко езика и ги владеела отлично. Можела да стане учителка по каквото пожелае. Но тя учела за удоволствие. На шестнадесет години говорела не само френски, италиански и немски, които са част от обучението на всяка дама, но и всички езици на цивилизования (и нецивилизования) свят. Знаела езика на шотландските планинци (който наподобява пеене). Говорела баски — език, който рядко се запечатва в съзнанието на чуждоземните и колкото и често и продължително да го слушат, след това не могат да си спомнят и дума от него. Изучила дори езика на една непозната страна, която, както синьор Тозети бил чувал, според някои хора все още съществува, но никой на света не може да каже къде се намира (името на тази страна е Уелс). Тя пътувала но света и се представяла пред крале и кралици, херцози и херцогини, принцове и епископи, графове и графини и с всички тези хора разговаряла на родните им езици, и всички я смятали за чудо. Накрая дошла във Венеция.

Но така и не се научила на умереност. Жаждата й за знания била равна на жаждата и за други неща и тя се омъжила за човек, който бил същият като нея. Дамата и съпругът и ходели в „Карневале“ и забравяли да си тръгнат. Пропилели цялото си богатство на хазарт в „Ридотос“. Пропилели здравето си по други удоволствия. И една сутрин, когато всички канали на Венеция били сребристи и розови от изгрева на слънцето, съпругът й легнал на мокрите камъни на „Фондамента ден Мори“ и издъхнал, и никой не могъл да го спаси. И може би за съпругата му било най-добре да го последва, тъй като нямала пари и не знаела къде да отиде. Но евреите си спомнили, че някога дамата участвала в тяхната благотворителност, защото донякъде и самата тя бяла еврейка (макар и никога по-рано да не го признавала), или може би проявили съчувствие към нея като към онеправдана (защото евреите във Венеция са страдали много). Каквато и да била причината, те я подслонили в Гетото. Има различни истории за това какво станало по-нататък, но всички си съвпадат в едно: че дамата живяла сред евреи, без да бъде част от общността. Тя водела самотен живот и дали вината за това е нейна или тяхна — не знам. Минавало време, а тя не говорела с ни една жива душа и вятърът на лудостта я подхванал и отвял всичките й езици. И тя забравила италианския, забравила английския, забравила латинския, забравила баския, забравяла уелския, забравила всички езици на света, освен котешкия — а него, казват, владеела превъзходно. ↑

53
МАЛКА СИВА УМРЯЛА МИШКА

Краят на ноември 1816 година

НА СЛЕДВАЩАТА ВЕЧЕР в стая, където венецианският здрач и венецианското великолепие се смесваха по особено романтичен и приятен начин, семейство Грейстийл и Стрейндж бяха седнали да вечерят. Подът беше от напукан и изтъркан мрамор във всички цветове на венецианската зима. Главата на леля Грейстийл, прибрана в спретната бяла шапка, се открояваше на фона на голямата тъмна врата, която се извисяваше в далечината зад нея. Изваяните орнаменти над вратата приличаха на надгробен паметник, потънал в зловеща сянка. По гипсовите стени пълзяха призрачни фрески в призрачни цветове, увековечили стар венециански род, чийто последен наследник се беше удавил преди години. Настоящите собственици на къщата бяха бедни като църковни мишки и отдавна не бяха я ремонтирали. Навън валеше и — което беше ло-неочаквано — вътре също: някъде в стаята се разнасяше неприятен шум от обилно количество вода, което безпрепятствено се стичаше по пода и по мебелите. Но Грейстийл не бяха хора, които ще се притеснят или ще се откажат от хубава вечеря заради такава дреболия. Те бяха пропъдили погребалните сенки със щедра светлина от свещи и заглушаваха шума от течаща вода със смях и оживени разговори. Цялата стая бе изпълнена с весел английски дух.

— Не разбирам — каза Стрейндж. — Кой се грижи за старицата?

Доктор Грейстийл отвърна:

— Джентълменът евреин, който ми се струва щедър човек, й осигурява място за живеене, а слугите му й оставят храна на стълбището.

— Но кой й отнася храната в стаята, не се знае — намеси се мис Грейстийл. — Синьор Тозети смята, че котките й я носят.

— Ама че нелепо! — възкликна доктор Грейстийл. — Къде се е чуло и видяло котките да вършат нещо полезно!

— Само гледат високомерно — отбеляза Стрейндж. — От това, струва ми се, има известна нравствена полза, защото кара човек да се чувства неудобно и го подтиква към трезви размисли за несъвършествата си.

Странното приключение на Грейстийл беше тема на разговор от самото начало на вечерята.

— Флора, скъпа — каза лелята, — мистър Стрейндж ще си помисли, че не можем да говорим за нищо друго.

— O, не се тревожете за мен — успокои я Стрейндж. — Случката е любопитна, а ние, магьосниците, колекционираме любопитни случки.

— Можете ли да я излекувате с магия, мистър Стрейндж? — попита мис Грейстийл.

— Да излекувам лудост? Не. И не поради липса на желание. Веднъж ме помолиха да посетя луд стар джентълмен, за да видя какво мога да направя за него, и мисля, че тогава произнесох най-силните заклинания, които съм използвал някога, но в края на посещението ми той беше все така луд.

— Все пак сигурно има начини за лекуване на лудост, нали? — попита мис Грейстийл с надежда. — Може би Ауреатите са знаели нещо — тя беше започнала да се интересува от история на магията и напоследък често употребяваше термини като „Ауреати“ и „магьосници от Сребърния век“.

— Възможно е — отвърна Стрейндж, — но ако е така, заклинанието се е изгубило преди стотици години.

— И хиляда години да са, убедена съм, че за вас това не е пречка. Разказвали сте ни десетки случаи за магии, които всички са смятали за изгубени, а вие сте съумели да ги възродите.

— Вярно е, но имах поне някаква представа откъде да започна. Не съм чувал за нито един случай, в който магьосник Ауреат да е лекувал лудост. Изглежда, че отношението им към лудостта доста се е различавало от нашето. Те са считали лудите за ясновидци и пророци и са слушали брътвежите им с най-голямо внимание.

— Колко странно! Защо?

— Мистър Норел смята, че това е свързано със симпатията, която феите изпитват към лудите, а също и с факта, че лудите могат да виждат феите, когато никой друг не може — Стрейндж помълча малко. — Казвате, че тази старица е много луда? — попита той.

— О, да! Така мисля.

След вечеря доктор Грейстийл заспа в креслото си в гостната. Сестра му дремеше, като току се сепваше, извиняваше се, че е задрямала и после бързо се унасяше отново. Това позволи на мис Грейстийл да се наслаждава на разговор на четири очи със Стрейндж до края на вечерта. Тя имаше да му казва много неща. По негова препоръка отскоро четеше „История на Краля Гарван за деца“ на лорд Портисхед и искаше да му зададе въпроси по книгата. Той обаче изглеждаше разсеян и често мис Грейстийл оставаше с неприятното впечатление, че Стрейндж не я слуша.

На следващия ден семейство Грейстийл посетиха Арсенала и се възхитиха на полумрака и големината му, час-два обикаляха магазините за сувенири (където продавачите изглеждаха почти толкова чудати и старинни, колкото и самите сувенири) и ядоха сладолед в една сладкарница близо до църквата „Сан Стефано“. Стрейндж беше поканен да сподели всички развлечения от деня, но рано сутринта леля Грейстийл получи кратка бележка, в която той поднасяше почитанията и благодарностите си и обясняваше, че тъй като се е натъкнал на нова следа в търсенията си, не може да я остави, „…а учените, мадам, както можете да съдите по брат си, са най-себичните същества, които някога са се раждали; те смятат, че предаността им към работата извинява всичко…“ Стрейндж не се появи и на другия ден, когато Грейстийл посетиха „Скуола ди Санта Мария дела Карита“. И на по-другия, когато ходиха с гондола до Торчело — самотен, задавен от тръстика остров, потънал в сива мъгла, където много, много отдавна е възникнал, процъфтявал, запустял и накрая рухнал първият венециански град.

Но макар че Стрейндж седеше затворен в стаята си край „Санта Мария Дзобениго“ и правеше магии, доктор Грейстийл почти не чувстваше липсата му поради честотата, с която се споменаваше името му. Случеше ли се да минат покрай Риалто и при вида на моста доктор Грейстийл да заговори за Шейлок, Шекспир и положението на съвременния театър, той винаги можеше да разчита, че ще научи мнението на Стрейндж по тези въпроси, защото мис Грейстийл бе отлично запозната с него и можеше да го защитава също така добре, както и своето собствено. Случеше ли се семейство Грейстийл да се загледат в картина на танцуваща мечка в магазинче за сувенири, мис Грейстийл не пропускаше възможността да каже на баща си за един познат на мистър Стрейндж, който държал препарирана кафява мечка зад стъклена витрина. Седнеха ли Грейстийл да обядват овнешко, мис Грейстийл непременно щеше да си спомни какво се случило веднъж на мистър Стрейндж, докато ядял овнешко в „Лайм Реджис“.

Вечерта на третия ден доктор Грейстийл изпрати на Стрейндж бележка с предложение двамата да седнат заедно на кафе и чашка италиански аперитив. Срещнаха се във „Флориан“ малко след шест часа.

— Радвам се да ви видя — каза доктор Грейстийл, — но ми се струвате блед. Сещате ли се да се храните? А да спите? Да се разхождате?

— Мисля, че днес ядох нещо — отвърна Стрейндж, — но не мога да си спомня какво беше.

Те поговориха известно време за дреболии, но Стрейндж беше разсеян. Няколко пъти отговаряше на доктора наслуки. После допи остатъка от грапата си[1], извади джобния си часовник и каза:

— Надявам се да ме извините, но бързам. Имам ангажимент. Така че приятна вечер.

Доктор Грейстийл малко се изненада и не можа да не се запита какъв е този ангажимент. Навсякъде по света имаше хора, които се държат зле, но доктор Грейстийл бе останал с впечатлението, че във Венеция хората се държат по-зле и го правят по-често. Никой друг град не предоставяше толкова възможности за лошо поведение, а по стечение на обстоятелствата точно сега доктор Грейстийл бе особено загрижен за това Стрейндж да се държи безупречно. Затова той си придаде безгрижен вид и попита дали магьосникът няма среща с лорд Байрон.

— Всъщност не. Честно казано — Стрейндж присви очи и заговори с поверителен тон, — мисля, че намерих някого, който да ми помогне.

— Фея?

— Не. Друго човешко същество. Възлагам големи надежди на това сътрудничество. Но същевременно не знам как въпросното лице ще се отнесе към предложенията ми. Разбирате, че при тези обстоятелства не искам да го карам да чака.

— Не, в никакъв случай! — възкликна доктор Грейстийл. — Вървете, вървете!

Стрейндж се отдалечи и се превърна в един от многото черни силуети на площада, всичките с черни безизразни лица на фона на обляната в лунна светлина Венеция. Самата луна се гушеше сред облаци с внушителна архитектура, които сякаш образуваха в небето друг облян в лунна светлина град, който по великолепие можеше да си съперничи с Венеция и чиито големи дворци и улици се превръщаха в руини, сякаш капризен дух ги бе сложил там за илюстрация на бавния упадък на града отдолу.

Междувременно мис Грейстийл и леля й се възползваха от отсъствието на доктора, за да се върнат в ужасната малка стаичка в Гетото. Те бяха решили да отидат тайно, защото мислеха, че доктор Грейстийл или може би мистър Стрейндж ще им забранят или ще поискат да ги придружат — а в случая те нямаха нужда от мъжка компания.

— Ще започнат да я обсъждат — каза леля Грейстийл, — да се питат как е стигнала до такова плачевно състояние. Но каква полза от това? С какво ще й помогне?

Мис Грейстийл беше донесла няколко свещи и свещник. Тя запали една свещ, за да виждат по-добре. После с леля си извадиха от кошниците вкусно телешко фрикасе, което изпълни задушната бедна стаичка с приятна миризма, пресни бели хлебчета, ябълки и топъл шал. Лелята сложи чинията с фрикасе пред мисис Делгадо, но забеляза, че пръстите и ноктите на старицата са извити и закоравели като нокти на котка и тя не би могла да държи нож и вилица с тях.

— Е, скъпа — каза накрая лелята, — мисис Делгадо не проявява интерес към храната, а не се съмнявам, че ще й дойде добре. Но може би трябва да я оставим да се нахрани както й е удобно.

Те тръгнаха да си ходят. Още щом излязоха от къщата, леля Грейстийл възкликна:

— O, Флора! Видя ли? Вечерята й вече беше сложена. Имаше малка чинийка от китайски порцелан — хубава чинийка, като чайния ми сервиз с рози и незабравки — и тя беше сложила в нея мишка — малка сива умряла мишка!

Мис Грейстийл се замисли.

— Бих казала, че глава целина, сварена и полята със сос, както я приготвят тук, може да заприлича на мишка.

— O, скъпа! — възкликна лелята. — Знаеш, че не беше това…

Докато вървяха през Гето Векио към канала Канареджо, изведнъж мис Грейстийл сви в една тъмна уличка и се изгуби от поглед.

— Флора! Какво става? — извика леля Грейстийл. — Какво видя? Ела насам, скъпа. Толкова е тъмно между къщите! Скъпа! Флора!

Мис Грейстийл отново излезе на светло със същата бързина, с която беше изчезнала.

— Няма нищо, лельо — каза тя — Не се плашете. Просто ми се стори, че чух някой да ме вика по име и отидох да проверя. Гласът ми прозвуча познато. Но нямаше никого.

При „Фондамента“ ги чакаше гондолата, с която бяха дошли. Гондолиерът им помогна да се качат и после плавно потеглиха. Леля Грейстийл се сгуши под навеса в средата на лодката. По брезента забарабаниха капки дъжд.

— Може би когато се приберем, ще заварим мистър Стрейндж с татко ти — каза тя.

— Може би — отвърна мис Грейстийл.

— А може да е отишъл пак да играе билярд с лорд Байрон — предположи леля й. — Странно е, че са приятели. Толкова са различни.

— Да, наистина! Но мистър Стрейндж ми каза, че в Швейцария лорд Байрон му се сторил далеч по-неприятен. С него имало други поетични люде, които поглъщали цялото му внимание и чиято компания той видимо предпочитал пред всяка друга. Мистър Стрейндж се оплака, че Негова светлост се държал нелюбезно.

— Е, това е много лошо. Но никак не ме учудва. Не се ли боиш от него, скъпа? От лорд Байрон имам предвид. Мисля, че аз бих се страхувала… малко.

— Не, не се боя.

— Е, скъпа, това е, защото си по-смела и по-добродетелна от другите. Наистина не знам какво би могло да те уплаши.

— О! Не мисля, че това се дължи на голямата ми смелост. Колкото до добродетелността ми — не мога да съдя. Никога досега не съм се изкушавала да направя нещо лошо. Просто лорд Байрон не би могъл да ми въздейства или да повлияе на мислите и действията ми. Аз не се чувствам застрашена от него. Но това не означава, че на света няма човек — не казвам, че вече съм го срещнала, — когото понякога бих се бояла да погледна от страх, че може да е тъжен или объркан, или замислен, или — още по-лошо — измъчван от някакъв таен гняв или обида, поради което не забелязва или не го е грижа, че го гледам.

На малкия таван на къщата в Гетото свещите на мис Грейстийл се стопиха и изгаснаха. Луната надникна в мизерната стаичка и старата дама от Канареджо започна лакомо да яде фрикасето, което дамите Грейстийл й бяха донесли.

Тъкмо когато се готвеше да глътне последната хапка, един глас заговори на английски:

— За съжаление приятелите ми не останаха достатъчно дълго, за да ни представят един на друг, а винаги е някак неловко двама непознати да седят в стая, без да завържат разговор, нали? Казвам се Стрейндж. Вие, мадам, може и да не помните, но се казвате Делгадо и аз се радвам да се запознаем.

Стрейндж стоеше облегнат на перваза на прозореца със скръстени ръце и гледаше изпитателно старицата.

Тя от своя страна му обърна също толкова внимание, колкото на мис Грейстийл, на леля й и на всички останали посетители през последните няколко дни. Толкова, колкото котка обръща на нещо, което не я интересува.

— Искам първо да ви уверя — продължи Стрейндж, — че не съм от онези досадни посетители, които идват без определена цел и нямат какво да кажат. Аз имам предложение към вас, мисис Делгадо. За нас е изключителен късмет, мадам, че се срещаме точно в този момент. Аз мога да изпълня най-съкровеното ви желание, а в замяна вие ще изпълните моето.

Мисис Делгадо с нищо не показа, че е чула и дума от казаното. Цялото й внимание бе съсредоточено към чинийката с умрялата мишка и старческата й уста зееше лакомо.

— Наистина, мадам! — кресна Стрейндж. — Настоявам да оставите за малко вечерята си и да ме изслушате.

Той се наведе и премести чинийката. Мисис Делгадо едва сега забеляза, че Стрейндж е в стаята. Тя сърдито измяука и го погледна с негодувание.

— Искам да ме научите да бъда луд. Идеята ми е толкова проста, че се чудя как не ми е хрумвала по-рано.

Мисис Делгадо нададе протяжен вой.

— O, съмнявате се в благоразумието на начинанието ми? Може би имате право. Да желаеш собствената си лудост е много безразсъдно. Наставникът ми, жена ми и приятелите ми много биха се ядосали, ако чуеха — той млъкна. Подигравателното изражение слезе от лицето му, нотките на безгрижие изчезнаха от гласа му. — Но аз се разделих с наставника си, жена ми е мъртва, а от приятелите ми ме делят двадесет мили ледена вода и най-хубавата част от континента. За пръв път, откакто съм се захванал с тази странна професия, не съм длъжен да се съветвам с никого. Е, откъде да започна? Трябва да ми подскажете нещо — нещо, което да служи за символ, за съдина на лудостта ви — Стрейндж се огледа из стаята. — За съжаление вие като че ли не притежавате нищо друго освен роклята си… — той сведе поглед към чинийката в ръката си — …и тази мишка. Мисля, че предпочитам мишката.

Стрейндж занарежда заклинание. Стаята се изпълни със сребристи светлинки. Те бяха нещо средно между бели пламъци от свещи и искри като от фойерверк. За миг светлинките се задържаха във въздуха между мисис Делгадо и Стрейндж. После той махна с ръка, сякаш искаше да ги метне по старицата, светлините полетяха към нея и за кратко тя се окъпа в сребърно сияние. Изведнъж мисис Делгадо изчезна и на нейно място се появи сериозно намусено момиче в старомодна рокля. После и момичето изчезна, а вместо него се появи красива млада жена със своенравно изражение. Тя бързо отстъпи място на по-възрастна дама с властна осанка, в чиито очи вече проблясваха искрици на лудост. На стола със светкавична бързина се изредиха всички минали образи на мисис Делгадо. После те изчезнаха.

На стола остана само купчина коприна. От нея се измъкна малка сива котка. Тя ловко скочи на пода, оттам се качи на перваза и се изгуби в тъмното.

— Е, подейства — отбеляза Стрейндж и вдигна за опашката полуразложената умряла мишка. Изведнъж всички котки проявиха интерес към него, замяукаха, замъркаха и започнаха да се търкат в краката му, за да им обърне внимание. Той се намръщи.

— А какво ли е трябвало да изтърпи Джон Ъскглас, за да създаде английската магия?

Стрейндж се запита дали ще усети разликата. Дали след като произнесе заклинанието, ще почувства, че е полудял? Дали ще стои и ще се мъчи да улови някоя безумна мисъл, за да разбере доколко естествена му се струва? Той огледа за последно света около себе си, отвори уста и внимателно поднесе мишката към нея…

Беше като гмурване под водопад или сякаш две хиляди тромпета свиреха в ушите му. Всичките му предишни мисли, всичките му знания, цялата му същност бяха пометени от гигантски порой от объркани чувства и усещания. Светът се роди наново в непоносимо ярки цветове. Изпълни се с нови страхове, нови желания, нови омерзения. Стрейндж бе заобиколен от обемисти присъствия. Някои бяха със злобни усти, пълни със зъби, и с пламтящи очи. Зад него куцукаше подобие на грозно осакатен паяк. Беше настървено и злобно. В устата си Стрейндж имаше нещо и вкусът му беше отвратителен. Неспособен да мисли, неспособен да си спомни, той намери отнякъде частица здрав разум, за да изплюе нещото. Някой изкрещя…

Стрейндж установи, че лежи по гръб и се взира в смесица от полумрак, покривни греди и лунна светлина. Отнякъде изскочи тъмно лице и натрапчиво се взря в неговото. Дъхът му беше топъл, влажен и зловонен. Стрейндж не помнеше да е лягал, но не помнеше и почти нищо друго. Разсеяно се запита дали се намира в Лондон или в Шропшир. Имаше странното усещане, че няколко котки едновременно стъпват по него. След миг вдигна глава и видя, че наистина е така.

Той седна и котките веднага се разбягаха. През счупен прозорец надничаше пълна луна. Като събра откъслечните си спомени, Стрейндж започна да сглобява последователността на събитията от вечерта. Спомни си заклинанието, с което промени облика на старицата, плана си да полудее, за да види фея. Отначало всичко му се струваше толкова далечно, сякаш това бяха събития, станали преди — о, преди около месец! Но все пак той седеше в същата стая и като погледна джобния си часовник, установи, че е минало съвсем малко време.

Мишката беше оцеляла. За щастие ръката му бе паднала върху нея и я беше опазила от котките. Той я прибра в джоба си и бързо излезе от стаята. Не искаше да остава и минута повече: стаята му се бе сторила отблъскваща от самото начало, а сега всяваше у него неописуем ужас.

На стълбите Стрейндж се размина с няколко души, но те не му обърнаха никакво внимание. Той беше омагьосал предварително обитателите на къщата и сега всички бяха убедени, че го срещат ежедневно, че той редовно идва тук и че няма нищо по-естествено от това. Но ако някой ги попиташе за името му, те не биха могли да отговорят.

Стрейндж се върна в квартирата си край „Санта Мария Дзобениго“. Лудостта на старицата като че ли продължаваше да му действа. Хората, които виждаше на улицата, изглеждаха странно променени: израженията им бяха свирепи и неразгадаеми и дори походката им беше грозна и заплашителна. „Е, поне едно е ясно — каза си той. — Старицата е била съвсем луда. Не бих могъл да призова фея в това състояние“.

На другия ден Стрейндж стана рано и веднага след закуска се зае да стрие на прах трупа и вътрешностите на мишката с помощта на няколко широко разпространени магически похвата. Костите отдели и запази. После направи от праха тинктура. Това имаше две предимства. Първо (и съвсем не маловажно), поемането на няколко капки тинктура беше далеч по-малко отблъскващо от изяждането на умряла мишка. Второ, Стрейндж вярваше, че по този начин би могъл да регулира степента на лудостта си.

Към пет вечерта той получи тъмнокафява течност, която миришеше най-вече на брендито, послужило за направата на тинктурата. Сипа я в бутилка. После внимателно отброи четиринадесет капки в чаша с бренди и изпи сместа.

След няколко минути погледна през прозореца към „Санта Мария Дзобенито“. По тротоарите сновяха хора. Главите им бяха кухи отзад, отпред имаха лица като тънки маски. Във всяка кухина гореше по една свещ. Сега Стрейндж виждаше това с такава яснота, че се чудеше как не го е забелязал по-рано. Представи си какво ще стане, ако излезе навън и угаси няколко от свещите. Мисълта за това го накара да избухне в смях. Смееше се така, че едва стоеше на краката си. Смехът му ехтеше из цялата къща. С последните си нищожни останки разум той съобрази, че хазяинът и семейството му не бива да научават какво прави, затова си легна и заглуши смеха си във възглавниците, като от време на време риташе неудържимо при мисълта за смехотворната си идея.

На сутринта той се намери в леглото с дрехите и ботушите. Освен потното усещане за неудобство, което се получава, след като човек е спал облечен, Стрейндж се чувстваше както обикновено. Той се изми, обръсна се и си облече чисти дрехи. После излезе да хапне нещо. На ъгъла на „Кале де ла Кортезия“ и площад „Сан Анджело“ имаше малко кафене, където Стрейндж обичаше да ходи. Всичко изглеждаше добре до момента, в който сервитьорът се приближи към масата и сложи на нея чаша кафе. Стрейндж вдигна поглед и видя в очите му искрица, подобна на мъничък пламък от свещ. Установи, че вече не помни дали хората имат в главите си свещи или не. Знаеше, че разликата между двете е огромна: едното е признак за здрав разум, другото — не, но той изобщо не можеше да си спомни кое какво беше.

Това донякъде го обезпокои.

„Единственият проблем с тинктурата — каза си Стрейндж — е, че наистина е много трудно да се прецени кога действието й е престанало. Досега не се бях замислял за това. Може би ще трябва да изчакам ден-два, преди да опитам отново.“

Но към обяд търпението му се изчерпа. Той се чувстваше по-добре. Беше склонен да мисли, че хората нямат свещи в главите си. „А и без това няма кой знае какво значение — успокои се Стрейндж. — Въпросът няма отношение към настоящото ми начинание.“ Той капна девет капки от тинктурата в чаша с „Вин Санто“ и пресуши съдържанието й.

Веднага започна да му се струва, че всички шкафове в къщата са пълни с ананаси. Беше сигурен, че под леглото и под масата също има ананаси. Тази мисъл така го разтревожи, че го обля студена пот и той се видя принуден да седне на пода. Всички къщи и дворци в града бяха пълни с ананаси, а хората на улицата криеха ананаси под дрехите си. Отвсякъде се носеше мирис на ананаси — едновременно сладък и остър.

След известно време на вратата се почука. Стрейндж с изненада забеляза, че е станало вечер и че в стаята е тъмно. Чукането се повтори. Беше хазяинът. Започна да говори нещо, но Стрейндж не го разбираше. Причината беше, че в устата на хазяина имаше ананас. Как беше успял да го натъпче там — Стрейндж не проумяваше. Докато човекът говореше, от устата му се показваха зелени бодливи листа и после отново се скриваха. Стрейндж се чудеше дали да не потърси нож или кука, за да се опита да измъкне ананаса — иначе хазяинът можеше да се задави. Но в същото време това не го безпокоеше чак толкова. „В края на краищата — помисли си Стрейндж с известно раздразнение — сам си е виновен. Защо го е пъхнал там?“

На другия ден един от сервитьорите в кафенето на ъгъла на „Кале де ла Кортезия“ разрязваше ананас. Надвесен над чашата си с кафе, Стрейндж потръпна от гледката.

Той установи, че е лесно — далеч по-лесно, отколкото хората предполагат — да полудееш, но като при всички останали магии и тук имаше множество ограничения и неясноти. Дори да успееше да призове фея (което не изглеждаше много вероятно), нямаше да бъде в състояние да говори с нея. Всички книги по темата, които беше чел, съветваха магьосниците да бъдат нащрек при общуването си с феи. Точно когато трябваше да впрегне целия си разум, той нямаше да има никакъв.

„Как ще направя впечатление на феята с превъзходните си магически способности, когато мога само да дрънкам врели-некипели за ананаси и свещи?“ — помисли си Стрейндж.

Той прекара деня в крачене напред-назад из стаята, като току се спираше да запише нещо на парче хартия. Когато дойде вечерта, той написа заклинание за призоваване на феи и го сложи на масата. После капна четири капки от тинктурата в чаша вода и изпи сместа.

Този път тинктурата му повлия по различен начин. Не го обзеха никакви странни мисли и страхове. Всъщност в много отношения се чувстваше по-добре от друг път; по-уверен, по-спокоен, по-равнодушен. Откри, че магията вече не го вълнува толкова. В главата му се хлопаха врати и той тръгна да обикаля стаи и коридори вътре в себе си, в които не бе стъпвал от години. През първите десетина минути Стрейндж се почувства младеж, какъвто е бил на двадесет или на двадесет и две години, после се превърна в друг човек — такъв, какъвто винаги можеше да бъде, но по много причини не беше.

След приемането на тинктурата първото му желание бе да отиде в „Ридото“. Струваше му се нелепо, че е пристигнал във Венеция още в началото на октомври и нито веднъж не е ходил на подобно място. Но когато погледна джобния си часовник, установи, че часът е едва осем.

— Твърде рано е — каза той сякаш на себе си. Говореше му се, затова се огледа наоколо в търсене на събеседник. Поради липса на друг Стрейндж се обърна към малката дървена фигура в ъгъла: — През следващите три-четири часа няма да видим никого — осведоми я той.

Хрумна му, че за запълване на времето може да отиде и да потърси мис Грейстийл.

— Но сигурно леля й и баща й ще са с нея — отсече Стрейндж с раздразнение. — Глупости! Глупости! Глупости! Защо хубавите жени винаги се движат с тълпи от роднини? — той се погледна в огледалото. — Мили Боже! Това шалче сякаш го е връзвал орач!

През следващия половин час Стрейндж развръзва и връзва шалчето, докато остана доволен. После забеляза, че ноктите му са по-дълги от обичайното и не особено чисти. Започна да търси ножичка, с която да ги изреже.

Ножичката беше на масата. До нея имаше още нещо.

— Какво има тук? — попита той. — Хартийки! Хартийки с магически заклинания! — това му се видя много забавно. — Знаеш ли, може да ти се стори странно — каза Стрейндж на дървената фигура, — но аз познавам човека, който ги е писал! Казва се Джонатан Стрейндж — и като стана дума, мисля, че тези книги са негови — той започна да чете написаното. — Ха! Никога няма да познаеш с какви идиотщини се е захванал! Заклинания за призоваване на феи! Ха-ха! Заблуждава се, че му трябват, за да се сдобие със слуга от народа на феите и да възроди английската магия. Но всъщност го прави само за да ужаси Гилбърт Норел! Изминал е стотици мили и е дошъл в най-бляскавия град на света, а единственото, което го интересува, е какво мисли някакъв старец в Лондон! Ама че нелепо!

Стрейндж захвърли с отвращение листа хартия и взе ножичката. Обърна се и едва не си удари главата в нещо.

— Какво…? — започна той и не довърши.

От тавана висеше черна лента. На края й бяха завързани няколко тънки костици, стъкленица с тъмна течност — може би кръв — и изписано парче хартия. Дължината на лентата беше такава, че ако човек се разхожда из стаята, рано или късно неизбежно ще удари главата си във вързопчето. Стрейндж поклати глава, изумен от хорската глупост. После се наведе над масата и започна да изрязва ноктите си. Изминаха няколко минути.

— Знаеш ли, той имаше жена — каза на дървената фигура и доближи ръка до свещта, за да огледа ноктите си. — Арабела Удхоул. Най-очарователната девойка на света. Но сега е мъртва. Мъртва, мъртва, мъртва — той взе от масата пиличка и започна да пили ноктите си. — Сега като се замисля, сякаш и аз бях влюбен в нея. Струва ми се, че бях влюбен. Тя произнасяше името ми с най-милата усмивка на света и всеки път, щом го чуех, сърцето ми трепваше — Стрейндж се засмя. — Знаеш ли, много е нелепо, но не мога да си спомня как ми беше името. Лорънс? Артър? Франк? Да беше тук Арабела! Щеше да си спомни. И щеше да ми каже! Тя не е от онези жени, които дразнят мъжете и продължават да играят игрички, когато вече отдавна не е забавно. Боже, как ми се иска да я видя! Боли ме ето тук — Стрейндж се тупна по гърдите. — А тук е горещо и кораво — той се тупна по челото. — Но не се съмнявам, че половин час разговор с Арабела би излекувал и двете. Може би трябва да призова феята на онзи магьосник и да поискам да доведе тук Арабела. Феите могат да съживяват мъртъвци, нали? — Стрейндж взе листа със заклинанието и отново го зачете. — Нищо особено. Това е най-лесното нещо на света.

Той произнесе на глас написаните думи и тъй като му се струваше много важно, продължи да пили ноктите си.

В тъмния ъгъл до боядисания шкаф стоеше някой с тревнозелен сюртук, коса като глухарче и подигравателно надменна усмивка на уста.

Стрейндж продължаваше да изучава ноктите си.

Джентълменът с коса като глухарче бързо се приближи към него и посегна да го оскубе. Но преди да е успял, Стрейндж го погледна и каза:

— Случайно да ви се намира щипка енфие?

Джентълменът с коса като глухарче се вкамени.

— Прерових всички джобове на проклетия си сюртук — продължи Стрейндж, без да забелязва стъписването на джентълмена, — но никъде не намерих кутийката с енфие. Не знам как съм могъл да я забравя. Обикновено използвам „Кендал Браун“, ако имате.

Докато говореше, той отново затършува из джобовете си. Но съвсем беше забравил за вързопчето, което висеше от тавана, и както крачеше из стаята, го закачи с глава. Вързопчето се залюля напред-назад и го удари право в челото.

[1] Вид гроздова ракия. — Бел. прев. ↑

54
КУТИЙКА С ЦВЯТ НА СЪРДЕЧНА МЪКА

1 и 2 декември 1816 година

НЕЩО ИЗПУКА и изведнъж нахлу лек бриз и ухание на свежест, сякаш някой изсмука застоялия въздух от стаята. Стрейндж примигна два-три пъти.

След като се опомни, първата му мисъл беше, че цялата му сложна схема се е увенчала с успех: пред него стоеше някой, несъмнено фея. Втората му мисъл беше, че не знае какво е правил досега. Стрейндж извади джобния си часовник и го погледна: беше минал близо час, откакто бе изпил тинктурата.

— Моля да ме извините — каза той, — знам, че въпросът ми може да ви се стори странен, но говорихме ли за нещо?

— За енфие — отвърна джентълменът с коса като глухарче.

— Енфие?

— Попитахте ме дали имам щипка енфие.

— Кога?

— Какво?

— Кога ви поисках енфие?

— Преди малко.

— А-ха! Добре. Е, не си правете труда. Вече не ми трябва.

Джентълменът с коса като глухарче се поклони.

Стрейндж си даваше сметка, че объркването, което изпитва, е изписано на лицето му. Спомни си всички предупреждения в книгите за представителите на този дяволит народ и за това как човек не бива да показва, че знае по-малко от тях. Затова той прикри смущението си със саркастичен поглед. После си спомни, че още по-опасно е да демонстрира превъзходство и да разгневи феята, затова прикри сарказма си с усмивка. Накрая отново възвърна озадаченото си изражение.

Той не беше забелязал, че джентълменът се чувства също толкова неудобно.

— Извиках ви тук — започна Стрейндж, — защото отдавна исках представител на народа ви да ми помага и да ме съветва в магическите дела — той беше репетирал няколко пъти кратката си реч и със задоволство установи, че тя звучи уверено и достойно. За беда веднага след това развали впечатлението, като тревожно добави: — Повтарям ли се?

Джентълменът не отговори.

— Казвам се Джонатан Стрейндж. Може би сте чували за мен? Наскоро навлязох в много интересен етап от кариерата си. Мисля, че няма да преувелича, ако кажа, че цялото бъдеще на английската магия зависи от по-нататъшните ми действия. Ако приемете да ми помогнете, ще се прочуете не по-малко от Кол Том Блу и Майстора Уичърли![1]

— Пфу! — изпъшка джентълменът с отвращение. — Жалки слуги!

— Така ли? — учуди се Стрейндж. — Нямах представа — той продължи: — Вашето… — Стрейндж се затрудни, докато намери подходящите думи — …любезно внимание към краля на Англия ме накара да се спра на вас. Каква сила! Каква изобретателност! Днешната магия е лишена от мощ! Лишена е от плам и енергия! Не мога да ви опиша колко ми е дотегнало да правя едни и същи глупави магии за разрешаване на едни и същи глупави проблеми. Малкото, което видях от вашата магия, ми показа, че тя е от съвсем друго естество. Вие можете да ме смаете. А аз жадувам да бъда смаян!

Джентълменът повдигна изящните си вежди, сякаш искаше да каже, че не би имал нищо против да смае Джонатан Стрейндж. Магьосникът въодушевено продължи:

— О, освен това искам веднага да ви предупредя, че в Лондон има един старец на име Норел — нещо като магьосник, — който ще изпадне в ярост, когато научи, че сте се съюзили с мен. Ще направи всичко възможно, за да ни попречи, но смея да твърдя, че изобщо не би могъл да се мери с нас.

Джентълменът сякаш беше престанал да го слуша. Оглеждаше се из стаята, като спираше вниманието си ту върху един, ту върху друг предмет.

— Има ли нещо в стаята, което не ви харесва? — попита Стрейндж. — Моля ви, ако е така, кажете ми. Предполагам, че магическата ви чувствителност е далеч по-изтънчена от моята. Но дори аз съм забелязал, че има неща, които могат да повлияят на магическите ми способности. Солница, офика, парче нафора — те определено ми пречат. Не казвам, че не мога да правя магии при наличието на тези предмети, но винаги се налага да ги вземам под внимание при съставянето на заклинанията си. Ако нещо тук не ви харесва, само кажете и аз веднага ще го махна.

Джентълменът гледаше втренчено, сякаш изобщо не разбираше за какво говори Стрейндж. После изведнъж възкликна:

— Магическата ми чувствителност, о, да! Колко сте досетлив! Магическата ми чувствителност е — точно както предполагате — много изтънчена! И в настоящия момент тя ми подсказва, че наскоро сте се сдобили с предмет, който притежава голяма сила! Пръстен за предпазване от магия? Урна за ясновидство? Нещо такова, нали? Моите поздравления! Покажете ми този предмет и аз незабавно ще ви осведомя за историята му и начина му на приложение!

— Всъщност не — отвърна Стрейндж изненадан. — Не притежавам нищо подобно.

Джентълменът се намръщи. Погледна първо нощното гърне, което се подаваше изпод масата, после пръстена с миниатюрен ангел от слонова кост на ръката на Стрейндж и накрая глинения съд, доскоро пълен със захаросани праскови и сливи.

— Може би е попаднал у вас случайно? Подобни предмети могат да притежават голяма сила дори ако магьосникът не знае как да си служи с тях.

— Наистина не мисля, че имам такъв предмет — каза Стрейндж. — Глинения съд например купих от един сладкар в Генуа. И в дюкяна имаше още десетки досущ като този. Не вярвам, че е възможно един да притежава магически сили, а другите — не.

— Така е — съгласи се джентълменът. — А и тук не виждам нищо повече от обичайните предмети. Имам предвид — побърза да добави той — предметите, които бих очаквал да видя в дома на магьосник с вашия талант.

Последва кратко мълчание.

— Не отговорихте на предложението ми — каза Стрейндж. — Не можете да решите, преди да сте ме опознали по-добре. Имате право. След ден-два отново ще имам честта да се порадвам на компанията ви и тогава ще поговорим повече.

— Беседата ни беше много интересна! — отбеляза джентълменът.

— Надявам се, че ни предстоят още много такива — любезно отговори Стрейндж и се поклони.

Джентълменът му отвърна с поклон.

После магьосникът го освободи от заклинанието за призоваване и той изчезна.

Въодушевлението на Стрейндж беше огромно. Знаеше, че трябва да седне и да запише трезвите си научни наблюдения върху случилото се, но можеше само неудържимо да подскача, да се смее и да пляска с ръце. Дори изтанцува няколко стъпки от народен танц и ако дървената фигура не беше прикована към дървения си пиедестал, той със сигурност би я грабнал и би се завъртял с нея из стаята.

След като бурното въодушевление го напусна, Стрейндж се изкуши да напише на Норел. Всъщност дори седна и нахвърля първите редове на победоносно и саркастично писмо: „Убеден съм, че ще се радвате да научите…“ Но после размисли и се отказа. „Това само ще го предизвика да направи магия на къщата ми или нещо подобно. Ха! Как ще се ядоса, когато се върна в Англия! Трябва да публикувам новината веднага след завръщането си. Няма да чакам следващия брой на «Фамулус». Той ще излезе след много време. Мъри ще се оплаква, но аз нищо не мога да направя. «Таймс» е най-подходящото място. Чудя се какво ли означаваха всички онези безсмислици за магически пръстени и нощни гърнета? Може би феята търсеше причина за успеха на заклинанието ми.“

Общо взето, Стрейндж не можеше да бъде по-доволен от себе си, дори ако бе успял да извика самия Джон Ъскглас и половин час да разменя любезности с него. Единственото тревожно нещо бяха спомените — накъсани и объркани — от формата, която този път бе приела лудостта му. „Струва ми се, че се бях превърнал в Ласелс или Дролайт! Какъв ужас!“

На другата сутрин Стивън Блек имаше да свърши някои неща за сър Уолтър. Той посети един банкер на „Ломбард Стрийт“, говори с художник портретист в „Литъл Бритън“ и даде указания на шивачката на „Федър Лейн“ за новата рокля на лейди Поул. Следващата му среща беше в кантората на адвоката. Валеше тежък пухкав сняг. Наоколо се разнасяха обичайните градски звуци: пръхтене и тропот на коне, дрънчене на карети, викове на улични търговци, блъскане на врати и стъпки в снега.

Стивън стоеше на ъгъла на „Флийт Стрийт“ и „Майтър Корт“. Тъкмо вадеше джобния си часовник (подарък от джентълмена с коса като глухарче), когато всички звуци замряха, сякаш някой ги бе срязал с нож. За миг му се стори, че е оглушал. Но точно преди да се разтревожи, Стивън се огледа и видя, че това не е единственото необичайно обстоятелство. Улицата изведнъж опустя. Нямаше нито хора, нито котки, нито кучета, нито коне, нито птици. Всички бяха изчезнали.

А снегът! Това беше най-странното от всичко: той висеше неподвижно във въздуха на големи меки парцали, тежки като златни монети.

„Магия!“ — помисли си с омерзение Стивън.

Той повървя малко по „Майтър Корт“, като надничаше през витрините на магазините. Лампите вътре светеха, стоките лежаха натрупани на купчини или пръснати по тезгясите — коприни, тютюни, нотни листове; в камините горяха огньове, но пламъците им не помръдваха. Стивън се обърна и установи, че е проправил нещо като тунел през триизмерната дантела на снега. От всички странни неща, които бе виждал през живота си, това беше най-странното.

Незнайно откъде се разнесе вик:

— Мислех, че съм недосегаем за него! Какви трикове използва?

Внезапно пред Стивън изникна джентълменът с коса като глухарче с гневно лице и блеснали очи.

Изненадата на иконома бе толкова голяма, че за миг се уплаши да не припадне. Но той отлично знаеше колко високо джентълменът цени хладнокръвието и самообладанието, затова прикри страха си доколкото можа и попита със заекване:

— Не-недосегаем за кого, сър?

— Как за кого? За магьосника, Стивън! За магьосника! Помислих, че се е сдобил с някакъв магически предмет, който му е разкрил присъствието ми. Но в стаята му не видях такъв, а и той се закле, че не притежава нищо подобно. За всеки случай през изминалия час обиколих земното кълбо и проверих всички магически пръстени, всички вълшебни потири и хаванчета. Но нито един от тези предмети не липсва. Всички са си по местата.

От това доста несвързано обяснение Стивън заключи, че магьосникът вероятно е успял да призове джентълмена с коса като глухарче.

— Но, сър — каза икономът, — преди време искахте да помагате на магьосниците, да правите магии с тях и да заслужите тяхната признателност. Нали затова дойдохте да съживите лейди Поул? Може би ще се окаже, че тази работа ви харесва повече, отколкото предполагате.

— O, може би! Но не мисля, че ще стане така. Казвам ви, Стивън, освен неудобството да тичам винаги, когато му хрумне да ме призове, това беше най-скучният половин час, който съм прекарвал от дълги години. Не съм чувал никой друг да говори толкова! Този магьосник със сигурност е най-самонадеяният човек, когото съм срещал. Не мога да понасям хора, които постоянно си говорят сами и нямат време да слушат какво им казват другите.

— O, сър, наистина! Това е крайно обидно. И предполагам, че сега, когато ще прекарвате времето си с магьосника, ще трябва да отложим моето коронясване за крал на Англия?

Джентълменът каза нещо много злъчно на своя език, вероятно ругатня.

— Вероятно сте прав и това ме вбесява повече от всичко друго! — той се замисли за момент. — Но все пак може да не е толкова зле, колкото ни се струва. Тези английски магьосници са много глупави. Обикновено искат едни и същи неща. Бедните си пожелават неизчерпаеми запаси от ряпа или овесена каша, богатите искат още богатства или власт над целия свят, а младите искат любовта на някоя принцеса или кралица. Щом си пожелае едно от тези неща, ще му го дам. Разбира се, то със сигурност ще му създаде куп грижи. Винаги става така. Той ще се разсее и тогава ние с вас ще осъществим плана си да ви направим крал на Англия! О, Стивън! Толкова се радвам, че дойдох при вас! Винаги ми давате разумен съвет! — гневът на джентълмена мигом се изпари и видът му стана много доволен. Дори слънцето се показа иззад облаците и всички увиснали във въздуха снежинки заблестяха и заискриха (макар че дали и това беше работа на джентълмена — Стивън не можеше да каже).

Той понечи да възрази, че всъщност не е дал никакъв съвет, но в този миг джентълменът изчезна. Всички хора, коне, карети, котки и кучета тутакси се появиха отново и Стивън се блъсна в дебела жена с червена пелерина.

Стрейндж стана от леглото в отлично настроение. Беше спал осем часа без прекъсване. За пръв път от седмици не се беше будил през нощта, за да прави магии. Той реши, че като награда за успешното призоваване на фея днес ще почива. Малко след десет часа отиде в къщата, където бяха отседнали Грейстийл, и завари семейството да закусва. Стрейндж прие поканата им да закуси с тях, седна, хапна топли кифлички, пи кафе и съобщи на мис Грейстийл и на леля й, че днес е изцяло на техните услуги.

Леля Грейстийл с радост се отказа от предложението му в полза на племенницата си. Мис Грейстийл и Стрейндж прекараха времето до обяд в четене на книги за магия. Това бяха книги, които той й бе заел или тя беше купила по негова препоръка: „История на Краля Гарван за деца“ на Портисхед, „Животът на Мартин Пейл“ от Хикман и „Анатомия на Минотавъра“ на Хедър-Грей. Стрейндж ги беше чел в началото на обучението си по магия и с учудване откриваше колко простички, почти наивни, му се струват сега. Доставяше му огромно удоволствие да ги чете на мис Грейстийл, да отговаря на въпросите й и да изслушва мислите й върху прочетеното — уверени, умни и както му се струваше, прекалено сериозни.

В един часа след лека закуска със студено месо леля Грейстийл обяви, че твърде дълго са седели у дома, и предложи да се разходят.

— Мистър Стрейндж, бих казала, че малко свеж въздух ще ви се отрази добре. Учените често пренебрегват разходките.

— Ние сме много скучни хора, мадам — весело се съгласи Стрейндж.

Денят беше хубав. Те тръгнаха из тесните улички и случайно се натъкнаха на поредица от интригуващи предмети: дървено изображение на куче с кокал в устата, ниша със светец, когото никой от тях не можа да познае, няколко прозореца, на които отначало им се стори, че има пердета от изключително фина дантела, но като ги разгледаха по-отблизо, пердетата се оказаха чисто и просто паяжини — плътно изплетени паяжини, обхванали всяко кътче на стаята. Нямаха екскурзовод, който да им разкаже за тези неща, наблизо нямаше човек, когото да попитат, затова те се забавляваха да изказват собствени предположения.

Малко преди да се стъмни, те излязоха на студено каменно площадче с кладенец по средата. Мястото беше необичайно празно и безлюдно. Паважът беше от старинни камъни. Околните сгради имаха неочаквано малко прозорци. Сякаш всички къщи се бяха обидили за нещо на площадчето и му бяха обърнали гръб. Имаше едно дюкянче, където се продаваше само локум в безброй разновидности и цветове. Беше затворено, но мис Грейстийл и леля й надзърнаха през витрината и се запитаха дали ще намерят пътя дотук, за да дойдат отново.

Стрейндж крачеше напред-назад. Не мислеше за нищо. Въздухът беше приятно студен и в небето бе изгряла първата звезда. Той долови странен стържещ звук зад гърба си и се обърна да види откъде идва.

В най-тъмния ъгъл на площадчето се издигаше нещо — нещо, каквото не бе виждал досега. Беше черно — толкова черно, че сякаш бе изтъкано от сгъстяващия се мрак. Главата или горната му част приличаше на старинна носилка, с каквито понякога се придвижват вдовиците в Бат. Тя имаше прозорци с черни завески. Но по-надолу носилката преминаваше в тяло и крака на голяма черна птица. Птицата беше с черен цилиндър на главата и носеше тънък черен бастун. Нямаше очи, но Стрейндж чувстваше, че го гледа. Върхът на бастуна й зловещо драскаше по каменния паваж.

Стрейндж предположи, че би трябвало да се страхува. Предположи, че би трябвало да направи някаква магия, за да пропъди нещото. В главата му се занизаха заклинания за отдалечаване, за прогонване, за предпазване, но кой знае защо, той не можа да се спре на нито едно от тях. Макар че нещото изглеждаше заплашително и злонамерено, Стрейндж имаше чувството, че в настоящия момент то не представлява заплаха нито за него, нито за останалите. По-скоро това беше предзнаменование за наближаваща опасност.

Той тъкмо започваше да се чуди как Грейстийл възприемат тази внезапна поява на ужасното същество, когато нещо в главата му изщрака и създанието изчезна. На негово място изникна набитият силует на доктор Грейстийл — в черни дрехи и с бастун в ръка.

— Е? — провикна се той.

— Моля… моля? — извика в отговор Стрейндж. — Какво казахте? Мислех за… нещо друго.

— Попитах ви дали ще вечеряте с нас!

Стрейндж стоеше и го съзерцаваше.

— Какво има? Болен ли сте? — попита доктор Грейстийл и погледна изпитателно магьосника, сякаш бе забелязал нещо особено в лицето и поведението му.

— Съвсем добре съм, уверявам ви — отвърна Стрейндж. — И ще се радвам да вечерям с вас. Нищо не би ми доставило по-голямо удоволствие. Само че обещах на лорд Байрон, че в четири ще играя билярд с него.

— Ще се върнем с гондола — предложи доктор Грейстийл. — Мисля, че Луиза е по-уморена, отколкото казва (той имаше предвид сестра си). Къде е срещата ви с Негова светлост? Къде искате да ви откара гондолиерът?

— Благодаря — отвърна Стрейндж, — но предпочитам да повървя. Сестра ви е права, че имам нужда от повече чист въздух и разходки.

Мис Грейстийл малко се разочарова, като разбра, че Стрейндж няма да се прибира с тях. Двете дами и магьосникът се сбогуваха така продължително и толкова пъти си напомниха за срещата си след броени часове, че доктор Грейстийл започна да губи търпение.

Семейство Грейстийл тръгнаха по посока към Рио. Стрейндж ги следваше от разстояние. Въпреки веселите уверения на доктор Грейстийл той се чувстваше неприятно развълнуван. Повтаряше си, че видението е било чисто и просто игра на светлината, но това не го успокояваше. Стрейндж беше принуден да признае, че най-вероятно лудостта на старата дама го обзема отново.

„Това е наистина сериозно! Действието на тинктурата като че ли се беше изчерпало! Е, слава Богу, вече няма нужда да я пия. Ако този представител на народа на феите откаже да ми служи, тогава просто ще намеря начин да призова друг.“

Той излезе от уличката на окъпания в светлина пристан и видя, че Грейстийл са намерили гондола и че някакъв джентълмен помага на мис Грейстийл да се кача. Отначало му се стори, че не познава мъжа, но после забеляза, че косата му е лъскава като пух на глухарче. Стрейндж забърза към него.

— Каква красива млада жена! — възкликна джентълменът, когато гондолата се отдалечи от пристана. Очите му блестяха. — Предполагам, че танцува прелестно, нали?

— Танцува ли? — учуди се Стрейндж. — Не знам. Веднъж щяхме да ходим заедно на бал в Генуа, но тя имаше зъбобол и не отидохме. Не очаквах да ви видя. Мислех, че ще дойдете отново, когато ви призова.

— Ах, но аз мислих върху предложението ви да правим магии заедно! И сега смятам, че това е отлична идея!

— Радвам се да го чуя — отвърна Стрейндж, като едва се сдържа да не се усмихне. — Но кажете ми, от седмици се мъча да ви призова. Защо не дойдохте по-рано?

— O, обяснението е съвсем просто! — заяви джентълменът и се впусна да разказва дълга история за някакъв свой братовчед, който бил много зъл и много завиждал на дарбите и добродетелите му, мразел всички английски магьосници и незнайно как успявал да разваля магиите на Стрейндж, поради което джентълменът едва миналата вечер разбрал, че го призовават. Разказът му беше невероятно заплетен и Стрейндж не повярва на нито една дума. Но сметна, че е по-благоразумно да покаже, че вярва, затова се поклони в отговор.

— И за да ви покажа колко високо ценя честта, която ми оказвате — завърши джентълменът, — ще ви донеса каквото пожелаете.

— Каквото пожелая? — повтори Стрейндж и погледна изпитателно джентълмена. — И ако съм разбрал правилно, предложението ви е част от споразумението ни. Не можете да ми откажете това, което съм поискал, нали?

— Дори не би ми хрумнало!

— И мога да поискам богатства, власт над целия свят, такива неща?

— Точно така! — възкликна със задоволство джентълменът и разпери ръце.

— Е, не желая нищо подобно. Искам най-вече сведения. Кой е последният английски магьосник, с когото сте работили?

Последва кратко мълчание.

— O, едва ли ви се слуша за това! — отсече джентълменът. — Уверявам ви, много е скучно, Хайде! Все има нещо, което желаете най-много! Собствено кралство? Красива спътница? Принцеса Полина Боргезе е прекрасна жена и аз мога веднага да ви я доведа!

Стрейндж понечи да каже нещо, но се сепна.

— Полина Боргезе, казвате? Виждал съм неин портрет в Париж[2] — после се опомни и продължи: — Но в момента това не ме интересува. Говорете ми за магия. Какво да направя, за да се превърна в мечка? Или в лисица? Как се казват трите магически реки, които текат през кралство Агрейс?[3] Ралф Стоукси е вярвал, че тези реки влияят на събитията в Англия. Така ли е? В „Езика на птиците“ се споменава за група заклинания, които се използват за промяна на цветовете — какво можете да ми кажете за това? Какво представляват камъните на площадите в Донкастър?

Джентълменът разпери ръце с шеговито учудване.

— Толкова много въпроси!

Той се разсмя: по всичко личеше, че смехът би трябвало да бъде весел и безгрижен, но прозвуча малко принудено.

— Добре, отговорете ми поне на един. Който си изберете.

Джентълменът само се усмихна любезно.

Стрейндж го погледна с нескрита обида. Очевидно предложението не обхващаше сферата на познанието и важеше само за предмети. „Ако исках да си направя подарък, щях да отида и да си купя нещо! — мислеше магьосникът. — Ако исках да видя Полина Боргезе, щях просто да я посетя и да й се представя. За това не ми е нужна магия! Как, за Бога, ще…“ Изведнъж му хрумна нещо.

— Донесете ми нещо, което сте получили от последната си работа с английски магьосник!

— Какво? — стъписа се джентълменът. — Не, едва ли имате нужда от него! То е безполезно, напълно безполезно! Пак си помислете!

По всичко личеше, че това искане го е смутило, макар да не беше ясно защо. „Може би — каза си Стрейндж — магьосникът му е дал нещо ценно и той не иска да се раздели с него. Няма значение. След като видя какво е и науча от предмета каквото мога, ще му го върна. Така ще засвидетелствам добрите си намерения.“

Той се усмихна любезно.

— Струва ми се, че това беше част от споразумението ни. Очаквам да ми донесете предмета — какъвто и да е той — по-късно вечерта!

В осем часа Стрейндж седна да вечеря с Грейстийл в мрачната им трапезария. Мис Грейстийл го попита как е лорд Байрон.

— O! — възкликна Стрейндж. — Не смята да се връща в Англия. Той може да пише навсякъде. Докато в моя случай английската магия е повлияна от Англия, тъй както Англия е повлияна от английската магия. Двете вървят ръка за ръка. Неразделни са.

— Искате да кажете — каза мис Грейстийл и леко се намръщи, — че английското съзнание, история и така нататък са повлияни от магията? В метафоричен смисъл, нали?

— Не, в съвсем буквален смисъл. Този град например е построен по обичайния начин…

— О — прекъсна го доктор Грейстийл с усмивка, — какво типично изказване за магьосник! Винаги говорите с известно пренебрежение за неща, направени по обичайния начин!

— Не исках да прозвучи пренебрежително. Уверявам ви, че храня дълбоко уважение към нещата, направени по обичайния начин. Не, имах предвид само, че границите на Англия, очертанията й са магически обусловени.

Доктор Грейстийл изсумтя.

— Не съм убеден в това. Дайте ми пример.

— Добре. Някога на йоркширското крайбрежие имало хубав град и един ден жителите му се запитали защо кралят им Джон Ъскглас събира данъци от тях. Те смятали, че такъв велик магьосник би могъл да превръща в злато каквото пожелае. В любопитството им няма нищо лошо, но тези глупави хора не спрели дотам. Те отказали да плащат и започнали да заговорничат срещу краля с враговете му. Човек трябва да помисли добре, преди да тръгне да се кара с магьосник или с крал. А когато двете са обединени в едно — о, тогава опасността е стократно по-голяма! Първо в града задухал вятър от север. От вятъра всички животни в града остарели и умрели — крави, свине, птици, овце, дори котките и кучетата. Вятърът духнал над къщите и те се превърнали в руини пред очите на злополучните си обитатели. Сечивата се счупили, гърнетата се строшили, дървените греди изсъхнали и се напукали, керемидите и камъните се превърнали в прах. Каменните статуи в църквите се изтъркали като от старост и всяко лице на статуя, казват, се изкривило, сякаш крещяло. Вятърът подхванал морето и надигнал невиждани, заплашителни вълни. Гражданите — съвсем разумно — побягнали от града и щом стигнали хълмовете, се обърнали назад и видели как останките от града бавно потънали под студените сиви вълни.

Доктор Грейстийл се усмихна.

— Всяко правителство — било то на виги, тори, императори или магьосници — реагира зле, когато хората не плащат данъците си. Ще включите ли тези легенди в следващата си книга?

— O, със сигурност. Аз не съм от онези жалки автори, които грижливо мерят и теглят думите си до последната унция. Идеите ми за авторството са много либерални. Всеки, който плати своята гвинея за изданието на мистър Мъри, ще открие, че съм разтворил широко вратите на работилницата си и че всичките ми знания са изложени на показ. Читателите ми могат да разглеждат и да избират на воля.

Мис Грейстийл сериозно се замисли над разказа на Стрейндж.

— Несъмнено е бил провокиран — каза накрая тя, — но все пак това е постъпка на тиран.

Някъде в мрака се разнесоха стъпки.

— Какво има, Франк? — попита доктор Грейстийл. Прислужникът на доктор Грейстийл изникна от тъмнината.

— Намерихме писмо и малка кутийка, сър. И двете са за мистър Стрейндж.

Франк изглеждаше обезпокоен.

— Е, какво си зяпнал? Ето го мистър Стрейндж точно до теб. Предай му писмото и кутийката.

По лицето и поведението на Франк личеше, че е смутен. Намръщеното му чело подсказваше силно недоумение. Той направи последен опит да сподели объркването си с господаря:

— Намерихме писмото и кутийката на пода пред пътната врата, сър, но вратата беше заключена и резето беше спуснато!

— Тогава някой я е отключил и е дръпнал резето, Франк. Не прави загадки от дреболии — каза доктор Грейстийл.

Франк даде писмото и кутийката на Стрейндж и отново потъна в мрака на къщата, като мърмореше под носа си и питаше столовете и масите по пътя си за такъв глупак ли го вземат.

Леля Грейстийл се наведе към мистър Стрейндж и го подкани да не се церемони — той е сред приятели и може веднага да прочете писмото си. Това беше много мило от нейна страна, но донякъде излишно, защото Стрейндж вече бе отворил писмото и го четеше.

— O, лельо! — възкликна мис Грейстийл и взе кутийката, която Франк беше оставил на масата. — Вижте колко е красива!

Кутийката беше малка и овална, очевидно направена от сребро и порцелан. Цветът й беше красив нюанс на синьото, но не точно синьо, а по-скоро лилаво. Но не беше и точно лилаво, защото имаше лек сивкав оттенък. Ако трябва да бъдем съвсем точни, това беше цвят на сърдечна мъка. Но за щастие нито мис Грейстийл, нито леля й бяха изпитвали някога сърдечна мъка, така че нямаше как да познаят цвета й.

— Наистина е много красива — съгласи се лелята. — Италианска ли е, мистър Стрейндж?

— М-м-м? — измънка Стрейндж и вдигна глава от писмото. — Не знам.

— Има ли нещо вътре? — попита леля Грейстийл.

— Да, струва ми се — каза мис Грейстийл и понечи да отвори кутийката.

— Флора! — извика доктор Грейстийл на дъщеря си и рязко поклати глава. Той беше решил, че кутийката може да е подарък, който Стрейндж възнамерява да поднесе на Флора. Това не му допадаше, но доктор Грейстийл не се считаше за достатъчно компетентен по въпросите на поведението, което мъж като Стрейндж — мъж от модното висше общество — може да си позволи да демонстрира.

Заровил глава в писмото, Стрейндж не видя и не чу нищо от този разговор. Той взе кутийката и я отвори.

— Има ли нещо вътре, мистър Стрейндж? — попита леля Грейстийл.

Стрейндж бързо затвори кутийката.

— Не, мадам, няма нищо.

Той прибра кутийката в джоба си, веднага повика Франк и му поиска чаша вода.

Стрейндж си тръгна от Грейстийл почти веднага след вечеря и отиде право в кафенето на ъгъла на „Кале де ла Кортезия“. Първото надзъртане в кутийката го беше потресло и той изпитваше силно желание да бъде сред хора, когато я отвори отново.

Сервитьорът му донесе чаша бренди. Стрейндж отпи една глътка и отвори кутийката.

Отначало си помисли, че джентълменът фея му е изпратил имитация на малък бял пръст, направен от восък или друг подобен материал и съвсем като истински. Беше толкова блед, толкова обезкръвен, че беше почти зелен с едва доловим оттенък на розово по кожата около нокътя. Стрейндж се запита защо някой би вложил толкова труд, за да създаде нещо толкова ужасно.

Но в мига, в който го докосна, разбра, че това не е восък. Пръстът беше леденостуден, но кожата се движеше по същия начин като кожата на собствените му пръсти, а под нея се напипваха и личаха мускулните влакна. Нямаше съмнение, че това е човешки пръст. По размера можеше да се съди, че пръстът е на дете или на жена с малки ръце.

„Но защо магьосникът му е дал пръст? — питаше се Стрейндж. — Може би това е собственото му кутре? Не виждам обаче как е възможно, освен ако магьосникът е дете или жена.“

Той си спомни, че е чувал нещо за някакъв пръст, но в момента не можеше да си спомни какво точно. И макар да не помнеше какво беше чувал, Стрейндж си спомни кой му го бе казал: Дролайт. „Това обяснява защо не съм обърнал внимание на казаното. Но защо Дролайт ще говори за магия? Той знае малко и още по-малко се интересува.“ Стрейндж отпи от брендито си.

„Мислех, че ако призова фея, тя ще ми обясни всичко и няма да има повече загадки. Но ето че загадките се увеличиха с още една!“

Той започна да си припомня различни истории за великите английски магьосници и техните слуги феи. Мартин Пейл и слугите му Майстора Уичърли, Майстора Фалоутот и всички останали. Томас Годблес и Дик Вторник, Мерод и Коулман Грей и най-известната двойка — Ралф Стоукси и Кол Том Блу.

Когато Стоукси срещнал за пръв път Кол Том Блу, бъдещият слуга бил див и своенравен — последният от народа на феите, който би се съюзил с английски магьосник. Стоукси го последвал в двореца му във Феерия[4], там се направил на невидим, разгледал го и открил много интересни неща[5].

Стрейндж не беше толкова наивен да вярва, че легендата във вида, в който е достигнала до децата и магиоисториците, е точно описание на действителни събития. „Но все пак е възможно в нея да има частица истина — каза си той. — Може би Стоукси е успял да проникне в двореца на Кол Том Блу и с това да му докаже, че е достоен за уважение магьосник. Няма причина и аз да не сторя същото. В края на краищата този джентълмен фея не знае нищо за способностите и постиженията ми. Ако му направя неочаквано посещение, ще му покажа какво умея.“

Стрейндж се замисли за мъгливия снежен ден в Уиндзор, когато подмамени от магията на джентълмена, двамата с краля едва не попаднаха във Феерия. Спомни си за гората и за малките светлинки, които подсказваха, че там има старинна къща. Кралските пътища със сигурност можеха да го отведат там, но освен че беше дал обещание на Арабела, той нямаше желание да търси джентълмена с магии, които вече е правил. Искаше да използва нова и смайваща магия. Искаше при следващата си среща с джентълмена фея да изпитва увереността и въодушевлението, които пораждаше у него всяка нова магия.

„Феерия никога не е далеч — мислеше си той — и има хиляди начини да се отиде там. Със сигурност ще намеря поне един.“

Стрейндж знаеше заклинание за прокарване на път между две същества, произволно назовани от магьосника. Това беше старо заклинание, само на една крачка от магията на феите. Пътищата, които можеха да се направят по този начин, несъмнено пресичаха границите между световете. Стрейндж никога досега не беше използвал заклинанието и нямаше представа как ще изглежда полученият път, нито как ще го извърви. Все пак вярваше, че може да успее. Той промърмори под носа си магическите думи, махна няколко пъти с ръце и назова себе си и джентълмена като двете същества, които пътят трябва да свърже.

Нещо се раздвижи, както ставаше понякога при действието на магия. Сякаш невидима врата се отвори и после се затвори зад гърба му. Или сякаш всички сгради в града се бяха завъртели и сега гледаха на друга страна. Магията като че ли бе подействала — нещо със сигурност се беше случило, — но Стрейндж не виждаше резултат. Той се замисли как да постъпи.

„Може би всичко е въпрос на възприятие, а аз знам как да променя това. Неприятно е. Бях решил занапред да не го правя, но един път повече няма да ми навреди.“

Стрейндж бръкна във вътрешния джоб на сюртука си и извади тинктурата на лудостта. Сервитьорът му донесе чаша вода и магьосникът внимателно отмери една малка капка. После изпи водата.

Огледа се и за пръв път забеляза сноп искряща светлина, който тръгваше от краката му, прекосяваше плочките на пода и водеше навън. Приличаше на онези линии светлина, които се появяваха на повърхността на водата в сребърен леген. Стрейндж установи, че ако гледа право в снопа светлина, не го вижда. Но ако го гледа с крайчеца на окото си, го различава съвсем ясно.

Той плати на сервитьора и излезе на улицата.

— Е — каза, — това е наистина забележително.

[1] Кол Том Блу е легендарният слуга на Ралф Стоукси, Майсторът Уичърли е помощник на Мартин Пейл. ↑

[2] Тази дама е най-красивата и най-своенравната от сестрите на Наполеон Бонапарт, прочута с многото си любовници и навика си да позира гола за статуи. ↑

[3] Агрейс е името, с което някои наричат третото кралство на Джон Ъскглас. Смята се, че то се намира в далечния край на Ада. ↑

[4] Бръф — древната дума на Ший за „дом“, която обикновено се превежда като „дворец“ или „имение“, но всъщност означава вътрешност на могила или на кух хълм. ↑

[5] Стоукси призовал Кол Том Блу в дома си в Екзитър. Когато той за трети път отказал да му служи, Стоукси се направил на невидим и го последвал. Кол Том Блу поел по запустял път и скоро пристигнал на място извън Англия. Там имало нисък кафяв хълм и езеро със застояла вода. По заповед на Кол Том Блу в хълма се отворила врата и той влязъл вътре. Стоукси го последвал. Във вътрешността на хълма Стоукси видял омагьосана зала, където всички танцували. Той изчакал една дама от танцуващите да се приближи. Търкулнал към нея магическа ябълка и тя я взела. Естествено, това била най-хубавата и най-апетитната ябълка, която можела да се намери във всички светове. След като я изяла, жената поискала още една, същата като предишната. Огледала се, но не видяла друга ябълка. „Кой ми даде ябълката?“ — попитала тя. „Източният вятър“ — прошепнал Стоукси. На другата нощ магьосникът отново проследил Кол Том Блу и влязъл във вътрешността на хълма. Огледал танцуващите и отново търкулнал една ябълка към същата жена. Когато тя попитала кой й е дал ябълката, той пак отвърнал, че е Източният вятър. На третата нощ Стоукси държал ябълката в ръка. Жената се отделила от танцуващите и се огледала. „Източен вятър! Източен вятър! — прошепнала тя. — Къде ми е ябълката?“ „Кажи ми къде спи Кол Том Блу — отвърнал Стоукси — и ще ти дам ябълката“. Тя му казала: „Дълбоко в земята в северния край на хълма.“

През следващите нощи Стоукси се представял за Западния вятър, Северния вятър и Южния вятър и с помощта на ябълките си събирал сведения за Кол Том Блу от другите обитатели на хълма. От един овчар научил кои животни пазят Кол Том Блу, докато спи — дива свиня и още по-див козел. От дойката му научил какво държи в ръката си Кол Том Блу, докато спи — много особен и важен за него камък. А от един помощник в кухнята научил кои три думи произнася Кол Том Блу всяка сутрин, когато се събуди. Така Стоукси събрал достатъчно сведения за Кол Том Блу, за да получи власт над него. Но преди още да се е възползвал от тях, Кол Том Блу сам дошъл при него и казал, че е размислил и че е съгласен да служи на Стоукси.

В действителност станало следното; Кол Том Блу разбрал, че Източният вятър, Западният вятър, Северният вятър и Южният вятър задават въпроси за него. Той не можел да проумее с какво е засегнал тези важни създания, но много се разтревожил. Изведнъж възможността да сключи съюз с влиятелен и учен английски магьосник му се сторила далеч по-привлекателна. ↑

55
ВТОРИЯТ ЩЕ ВИДИ НАЙ-СКЪПОТО СИ ВЪВ ВРАЖЕСКИ РЪЦЕ

Нощта на 2 срещу 3 декември 1816 година

СЯКАШ ЗЛОЧЕСТАТА СЪДБА, открай време надвиснала над Венеция, най-после я беше споходила: но вместо да потъне във вода, градът беше потънал в дървета. Тъмни призрачни дървета запълваха уличките и площадите и заприщваха каналите. Стените не бяха преграда за тях. Клоните им минаваха през камък и стъкло. Корените им потъваха дълбоко под паважа. Статуите и колоните бяха обрасли с бръшлян. Изведнъж — поне за възприятията на Стрейндж — бе станало много по-тихо и по-тъмно. Тънки филизи имел се увиваха около лампите и свещите, а гъстата плетеница от клони закриваше луната.

Въпреки това никой от жителите на Венеция като че ли не забелязваше промяната. Стрейндж беше чел много за това как хората могат да бъдат безгрижно слепи за магията, която действа около тях, но никога досега не беше виждал пример за това. Млад пекар крепеше поднос с хляб на главата си. Пред погледа на Стрейндж момчето грижливо заобиколи всички дървета, без да ги вижда, и си проправи път между стърчащите клони, които можеха да му избодат очите. Мъж и жена, облечени за маскен бал или за „Ридото“, слизаха под ръка по „Салицада Сан Мойзе“ в пелерини и маски и си шушукаха, допрели глави. На пътя им се издигаше огромно дърво. Те съвсем непринудено се разделиха, заобиколиха дървото от двете му страни и отново продължиха пътя си, хванати под ръка.

Стрейндж проследи снопа светлина, който слизаше по една уличка към пристанището. Там, където градът свършваше, дърветата продължаваха и светлата ивица се точеше между тях.

Идеята да влезе в морето не му допадаше. Във Венеция няма полегат бряг, който плавно се спуска във водата: каменният град свършва с пристанището и тутакси започва Адриатическо море. Стрейндж нямаше представа колко дълбоко е тук, но беше почти сигурен, че може да се удави. Оставаше му само да се надява, че искрящата пътека, която го бе превела невредим през гората, ще му попречи да се удави.

И в същото време се ласкаеше от мисълта колко по-подходящ е за това приключение от Норел. „Нищо не би могло да го накара да влезе в морето. Той не би допуснал да се намокри. Кай беше казал, че магьосникът трябва да бъде дипломатичен като йезуит, храбър като войник и съобразителен като крадец? Мисля, че изказването е било замислено като обида, но в него има известна истина.“

Стрейндж слезе от пристана.

Изведнъж морето стана по-ефирно и прозрачно, а гората — по-гъста. Скоро морето се превърна в слабо сребристо сияние сред тъмните дървета и към обичайните ухания на нощната гора се примеси едва доловима солена нотка.

„Аз съм първият английски магьосник от близо триста години насам, който посещава Феерия“ — помисли си Стрейндж[1].

Тази мисъл го изпълни със задоволство и му се прииска някой да го види и да се смае. Той осъзна колко му е дотегнало от книгите и мълчанието, как копнее за времената, когато магьосниците са пътували до места, недостъпни за другите англичани. За пръв път от Ватерлоо насам Стрейндж наистина вършеше нещо. После се сети, че вместо да се поздравява за успеха, би следвало да се оглежда, за да види какво може да научи. Той се зае да изследва околността.

Гората не беше съвсем като английските гори, макар че много приличаше на тях. Дърветата бяха твърде стари, твърде големи и с твърде фантастични форми. Стрейндж остана с натрапчивото впечатление, че те имат напълно оформен нрав със своите пристрастия, неприязни и желания. Сякаш бяха свикнали да се отнасят с тях като с хора и да се съветват с тях по въпроси, които ги засягат.

„Не съм очаквал да бъде другояче — помисли си магьосникът, — но това само показва до каква степен този свят е различен от моя. Хората, които ще срещна тук, сигурно ще ми задават въпроси. Ще искат да ме изпитат.“

Той започна да си представя въпросите, които биха могли да му зададат, и да съчинява различни хитроумни отговори. Не се страхуваше: дори ако отнякъде изскочеше дракон, Стрейндж нямаше да се уплаши. През последните два дни бе постигнал толкова много, че вече като че ли нищо не можеше да му се опре.

След като вървя около двадесет минути, снопът светлина го отведе при една къща. Магьосникът веднага я позна: очертанията й се бяха запечатали отчетливо и ярко в спомените му за онзи ден в Уиндзор. И в същото време имаше разлика. В Уиндзор къщата му се бе сторила светла и приветлива. Сега Стрейндж остана поразен от разрухата и запустението й. Имаше много прозорци, но те бяха малки и повечето бяха тъмни. Къщата беше много по-голяма, отколкото си я представяше — несравнима с което и да било земно жилище. „Може би руският цар има такава голяма къша — каза си Стрейндж, — или папата в Рим. Не знам. Никога не съм ги посещавал.“

Къщата бе заобиколена от висок зид. Снопът светлина свършваше при него. Магьосникът не виждаше врата. Той промърмори заклинанието за разкриване на Ормскърк, незабавно последвано от Щита на Тейлемак — магия за безопасно преминаване през омагьосани места. Късметът не му изневери и веднага в зида се отвори неприветлива малка врата. Стрейндж влезе през нея и тутакси се озова в просторен мрачен двор. Той беше осеян с кости, на които звездите придаваха белезникав блясък. Някои скелети бяха в ръждясали доспехи, оръжията, отнели живота им, все още стърчаха между ребрата или от очните им кухини.

Стрейндж беше виждал бойните полета в Бадахос и Ватерлоо и не можеше да се смути от няколко стари скелета. И все пак му беше интересно. Сега сякаш наистина се намираше във Феерия.

Като огледа разрухата на къщата, той остана с впечатлението, че в облика й има нещо магическо. Отново произнесе заклинанието за разкриване на Ормскърк. Къщата мигом се раздвижи и се промени: Стрейндж видя, че тя не е цялата от камък. Част от стените, подпорите и кулите се превърнаха в огромен насип от пръст — всъщност могила.

„Това е бръф!“ — помисли си магьосникът, силно въодушевен[2].

Той мина под ниска арка и се озова в просторна зала, пълна с танцуващи двойки. Танцьорите бяха облечени в най-красивите дрехи, които човек можеше да си представи, но състоянието на самото помещение беше окаяно. Една от стените дори бе рухнала и образуваше купчина отломки. Мебелите бяха оскъдни и очукани, свещите бяха от най-долна проба и музиката се изпълняваше само от един цигулар и един флейтист.

Никой като че ли не обърна внимание на Стрейндж, затова той застана сред хората до стената и се загледа в танцуващите. В много отношения тукашната забава му беше по-малко чужда от, да речем, италианските увеселения във Венеция. Обноските на присъстващите изглеждаха доста сходни с английските, а самият танц много наподобяваше селските танци, с които всяка седмица се развличаха дамите и господата от Нюкасъл до Пензънс.

Стрейндж си спомни, че някога и той, и Арабела обичаха да танцуват. Но след войната в Испания почти не му се беше случвало да танцува с нея — както впрочем и с други дами. Когато ходеше в Лондон — било то на бал или на среща с правителството, — винаги край него имаше твърде много хора, с които да говори за магия. Той се запита дали Арабела е танцувала с други хора. Хрумна му, че не помни дали й е задавал този въпрос. „Макар че дори да съм я питал — помисли си Стрейндж с въздишка, — явно не съм чул отговора й, защото не помня нищо за това.“

— Мили Боже, сър! Какво търсите тук?

Стрейндж се обърна по посока на гласа. Последното, което очакваше, беше да види тук иконома на сър Уолтър Поул. Не помнеше името на човека, макар че бе чувал сър Уолтър да го произнася стотици пъти. Саймън? Самюъл?

Икономът го хвана за ръката и го разтърси. Изглеждаше много разтревожен.

— За Бога, сър, какво правите тук? Не знаете ли, че той ви мрази?

Стрейндж се приготви да го срази с някой от хитроумните си отговори, но се поколеба. Кой го мразеше? Норел?

Танцуващите увлякоха иконома в сложните фигури на танца си. Магьосникът се огледа за него и го зърна в далечния край на залата. Мъжът го стрелна с гневен поглед, сякаш се ядосваше, че Стрейндж още не си е тръгнал.

„Колко странно — помисли си магьосникът. — И все пак е разбираемо. Те постъпват така, както човек най-малко очаква. Може би това изобщо не е икономът на Поул. Може би е фея в неговия образ. Или магическа илюзия.“ Той се огледа за джентълмена фея.

— Стивън! Стивън!

— Тук съм, сър! — Стивън се обърна и видя, че джентълменът с коса като глухарче стои до него.

— Магьосникът е тук! Тук е! Какво би могъл да иска?

— Не знам, сър.

— O, дошъл е да ме срази! Знам, че за това е дошъл!

Стивън се стъписа. Дълго време беше смятал, че джентълменът е защитен срещу всяка опасност. Сега обаче го виждаше силно обезпокоен и уплашен.

— Но защо ще го прави, сър? — попита Стивън с утешителен тон. — Мисля, че по-вероятно е дошъл да спаси… да отведе жена си. Може би трябва да освободим мисис Стрейндж от магията и да й позволим да се завърне у дома при съпруга си? Също и лейди Поул. Нека мисис Стрейндж и лейди Поул се върнат с магьосника в Англия, сър. Сигурен съм, че това ще укроти гнева му срещу вас. Мисля, че мога да го убедя да си тръгне.

— Какво? Какво говорите? Мисис Стрейндж? Не, не, Стивън! Грешите! Наистина грешите! Той нито веднъж не е споменавал скъпата ни мисис Стрейндж. Ние с вас, Стивън, умеем да ценим компанията на такава мила дама. Той не умее. Съвсем е забравил за нея. Сега има нова любима — пленителна млада жена, чието очарователно присъствие се надявам един ден да украси нашите балове! Няма по-непостоянен мъж от англичанина! O, повярвайте ми! Дошъл е да ме унищожи! Още щом ми поиска пръста на лейди Поул, разбрах, че е много, много по-хитър, отколкото съм предполагал! Дайте ми съвет, Стивън. Години наред сте живели сред тези англичани. Какво да направя? Как да се защитя? Как да го накажа за подлостта му?

Въпреки че магията притъпяваше и забавяше мислите му, Стивън се помъчи да разсъждава трезво. Той разбираше, че се задават трудни времена. Никога досега джентълменът не го беше молил така отчаяно за помощ. Вероятно Стивън можеше да се възползва от ситуацията. Но как? От опит знаеше, че настроенията на джентълмена бързо се менят: той беше най-непредсказуемото създание на света. Най-малкото нещо можеше да превърне страха му в изпепеляващ гняв и омраза: една погрешна дума — и вместо да освободи себе си и останалите, Стивън можеше да принуди джентълмена да избие всички. Той се огледа из стаята в търсене на вдъхновение.

— Какво да правя, Стивън? — изстена джентълменът. — Какво да правя? Нещо привлече погледа на иконома. Под една тъмна арка стоеше познат силует: фея, която обикновено носеше черен воал от върха на главата до пръстите на ръцете си. Тя никога не вземаше участие в танците, а само плавно обикаляше сред танцуващите и стоящите покрай стените. Стивън не я беше виждал да говори с никого, а щом минеше покрай него, от дамата се разнасяше едва доловим мирис на гробове, пръст и костници. Икономът не можеше да я погледне, без да изпита зловещ трепет, но дали жената беше зла, прокълната или и двете, той не знаеше.

— Тук има хора — заговори Стивън, — за които животът е бреме. Те са оградени от света с черен воал. И са сами. Като сенки в нощта, лишени от радост, любов и всички приятни човешки емоции, неспособни дори да се утешат взаимно. Дните им са изпълнени с мрак, злочестина и самота. Знаете за какво говоря, сър. Не… Не че обвинявам някого… — джентълменът го гледаше втренчено до ожесточение. — Убеден съм, че можем да отвърнем гнева на магьосника от вас, ако просто освободите…

— А-ха! — възкликна джентълменът и очите му се разшириха. Той направи знак на Стивън да замълчи.

Стивън се уплаши, че е отишъл твърде далеч.

— Простете ми — прошепна той.

— Да ви простя? — учуди се джентълменът. — Няма за какво да ви прощавам! От векове никой не е говорил с мен така откровено и аз ви уважавам за това! Мрак, да! Мрак, злочестина и самота! — той се завъртя на пети и потъна в тълпата.

Стрейндж се забавляваше неимоверно. Необяснимите контрасти в обстановката ни най-малко не го смущаваха: тя беше точно такава, каквато бе очаквал. Разрухата в залата беше донякъде илюзорна. Набитото око на магьосник му подсказваше, че поне част от помещението се намира под земята.

Една фея го гледаше изпитателно. Тя беше облечена в рокля с цвят на зимен залез и държеше изящно лъскаво ветрило, вързано с нещо, което би могло да бъде наниз от кристални мъниста, но приличаше по-скоро на капчици скреж върху листа в гората или на крехки ледени кристалчета, замръзнали по клон на дърво.

В този момент започна поредният танц. Никой не покани феята, затова Стрейндж се усмихна, поклони се и каза:

— Тук почти никой не ме познава, така че няма как да ни представят един на друг. Въпреки това, мадам, за мен ще бъде чест да танцувате с мен.

Тя нищо не каза и не се усмихна в отговор, но пое протегнатата му ръка и тръгна с него към средата на залата. Двамата заеха местата си сред танцуващите, без да разменят и дума.

— Грешите, като смятате, че никой не ви познава — внезапно заговори дамата. — Аз ви познавам. Вие сте един от двамата магьосници, предопределени да възродят магията в Англия — и сякаш цитираше пророчество или някакъв текст, известен на всички, тя продължи: — И името на единия ще бъде Боязън. И името на другия ще бъде Дързост… Очевидно вие не сте Боязън, така че остава да бъдете Дързост.

Това не беше много любезно.

— Наистина такова е предопределението ми — съгласи се Стрейндж — И то е прекрасно!

— Убеден ли сте в това? — попита дамата и го изгледа с подозрение. — Тогава защо още не сте го изпълнили?

Стрейндж се усмихна.

— А какво ви кара да мислите, че не съм?

— Това, че сте тук.

— Не разбирам.

— Не сте ли слушали внимателно пророчеството?

— Какво пророчество, мадам?

— Пророчеството на… — жената произнесе някакво име на своя език, което Стрейндж не разбра[4].

— Моля?

— Пророчеството на краля.

Стрейндж си спомни как Винкулус се измъкна изпод заскрежения плет с полепнали по дрехите стръкчета замръзнала кафява трева и празни сухи шушулки, как започна да рецитира нещо насред зимното поле. Но какво беше то — не помнеше. Тогава той дори нямаше представа, че ще стане магьосник, затова не обърна внимание на думите.

— Мисля, че наистина имаше някакво пророчество, мадам — каза Стрейндж, — но, честно казано, беше толкова отдавна, че съм го забравил. Според пророчеството какво трябва да направим аз и другият магьосник?

— Да се провалите.

Стрейндж примигна от учудване.

— Аз… не мисля… Да се провалим? Не, мадам, не. Твърде късно е за това. Вече сме станали най-великите магьосници от Мартин Пейл насам.

Жената не каза нищо.

Наистина ли беше късно за провал? Стрейндж се замисли. Представи си мистър Норел в дома на „Хановер Скуеър“, мистър Норел в абатството „Хъртфю“, мистър Норел в обкръжението на всички министри и в присъствието на принц-регента. Може би имаше известна ирония в това да търси опора в успеха на Норел, но в настоящия момент нищо на света не му се струваше по-ситурно, по-непоклатимо. Феята грешеше.

През следващите минути той и жената се разделиха, следвайки фигурите на танца. Когато отново заеха местата си един до друг, тя каза:

— Трябва да сте много смел, щом сте дошли тук, магьоснико.

— Защо? От какво би следвало да се боя, мадам?

Жената се разсмя.

— Знаете ли колко английски магьосници са оставили костите си в този бръф, под тези звезди?

— Нямам ни най-малка представа.

— Четиридесет и седем.

Стрейндж започна да се чувства по-неуверен.

— Ако не броим Питър Поркис, но той не беше истински магьосник. Беше лаик[5].

— Наистина.

— Не се правете, че разбирате за какво говоря — сопна се жената. — Ясно е като бял ден, че нищо не разбирате.

Стрейндж не знаеше как да отговори. Дамата беше на път да се ядоса. Но какво необичайно имаше в това? В Бат, Лондон и всички други европейски градове дамите често се преструваха на сърдити на мъжете, чието внимание искаха да привлекат. Може би и тази жена правеше същото. Той реши да възприеме строгостта й като разновидност на флирта и да види как ще реагира дамата. Затова безгрижно се засмя и каза:

— Личи се, че сте добре осведомена за събитията в този бръф, мадам — Стрейндж изпита тръпка на въодушевление от произнасянето на толкова старинна и романтична дума.

Жената сви рамене.

— Идвам тук от четири хиляди години[6].

— Много бих се радвал да поговорим за това, когато сте свободна.

— Или може би когато вие сте свободен! Ще се радвам да отговоря на всичките ви въпроси.

— Много съм ви признателен.

— Няма защо. Какво ще кажете да се срещнем след сто години?

— Мо-моля?

Но за жената разговорът като че ли бе приключил и Стрейндж не можа да измъкне от нея нищо повече от обичайните забележки за бала и танците.

Танцът свърши и те се разделиха. За Стрейндж това беше най-странният и най-обезпокоителният разговор в живота му. Защо според дамата магията в Англия все още не беше възродена? И какви бяха тези нелепи уговорки за среща след сто години? Той се утеши с мисълта, че жена, прекарала живота си в запустяла къща сред гъста и тъмна гора, не би могла да бъде осведомена за събитията по широкия свят.

Стрейндж се присъедини към тълпата до стената. Следващият танц промени разположението на двойките и пред него застана забележително красива жена. Той остана поразен от контраста между красотата на лицето й и дълбоката, безутешна скръб в погледа й. Тя вдигна ръка, за да улови ръката на партньора си, и Стрейндж видя, че кутрето й липсва.

„Интересно! — помисли той и докосна джоба на сюртука си, където държеше кутийката от сребро и порцелан. — Може би…“ Но не можеше да си представи каква поредица от събития би могла да доведе до това магьосник да даде на джентълмена фея пръст, принадлежащ на някого от дома на самия джентълмен. Нямаше логика. „Може би двете неща изобщо не са свързани помежду си“ — заключи Стрейндж.

Но ръката на жената бе толкова малка и бяла! Той беше сигурен, че пръстът в джоба му ще й пасне идеално. Заинтригуван, магьосникът реши да отиде при жената и да я попита как е изгубила пръста си.

Танцът свърши. Жената заговори с друга дама, застанала с гръб към него.

— Моля да ме извините… — започна Стрейндж.

Другата дама тутакси се обърна. Беше Арабела.

Тя бе облечена в бяла рокля, покрита с бледосин тюл и диаманти. Дрехата блестеше като скреж или сняг и беше по-красива от всички рокли, които Арабела бе носила в Англия. Косата й беше обсипана със ситни цветчета, подобни на звезди, а на врата й бе вързана лента от черно кадифе.

Тя го гледаше странно — лицето й изразяваше смесица от учудване и безпокойство, радост и недоверие.

— Джонатан! Вижте, скъпа! — обърна се Арабела към събеседничката си. — Това е Джонатан!

— Арабела… — започна той. Не знаеше какво иска да каже. Протегна ръце към нея, но тя не ги пое. Без дори да ги забелязва, Арабела леко се извърна и хвана за ръце непознатата жена, сякаш сега тя бе единственият човек, на когото можеше да разчита за утеха и подкрепа.

По молба на Арабела непознатата погледна Стрейндж.

— Изглежда като повечето мъже — хладно отбеляза жената. После сякаш срещата за нея бе приключила, добави: — Хайде, елате — и се опита да отведе Арабела.

— O, почакайте! — тихо каза Арабела. — Може би е дошъл да ни помогне! Не мислите ли?

— Може би — отвърна колебливо непознатата и отново погледна Стрейндж. — Не, не мисля. Струва ми се, че е дошъл по съвсем друга причина.

— Знам, че ме предупредихте да не храня напразни надежди — каза Арабела — и аз се вслушах в съвета ви. Но той е тук! Сигурна бях, че не може да ме е забравил толкова скоро.

— Да те забравя! — възкликна Стрейндж. — Не, за нищо на света! Арабела, аз…

— Наистина ли дойдохте да ни помогнете? — попита непознатата жена, като този път се обърна направо към него.

— Какво? Не, аз… Разберете, че до този момент нямах представа… Тоест не разбирах…

Непознатата жена въздъхна нетърпеливо.

— Да ни помогнете ли дойдохте или не? Мисля, че въпросът е достатъчно ясен.

— Не — отвърна Стрейндж. — Арабела, нека поговорим, моля те. Кажи ми какво…

— Ето! Виждате ли? — обърна се непознатата жена към Арабела. — Хайде да си намерим по-спокойно място. Мисля, че видях една свободна пейка до вратата.

Но Арабела не беше готова да тръгне. Тя продължаваше да гледа Стрейндж със същото странно изражение, сякаш стоеше пред портрет, а не пред човек от плът и кръв. Накрая каза:

— Знам, че не вярвате много на хората, но…

— Изобщо не им вярвам — прекъсна я непознатата жена. — Знам какво е години наред напразно да чакаш помощ от този или онзи. По-добре никаква надежда, отколкото безкрайно разочарование!

Търпението на Стрейндж се изчерпа.

— Простете, че ви прекъсвам, мадам — обърна се той към непознатата, — но от самото начало вие не правите друго, освен да ме прекъсвате! Боя се, че трябва да ви помоля да ме оставите за минута насаме с жена ми! Ще бъдете ли така добра да отстъпите крачка-две назад…

Но нито жената, нито Арабела го слушаха. Те гледаха вдясно от него. Точно до рамото му стоеше джентълменът с коса като глухарче.

Стивън си пробиваше път през тълпата от танцуващи. Разговорът с джентълмена силно го обезпокои. Джентълменът беше решил нещо, но колкото повече Стивън мислеше, толкова повече разбираше, че няма ни най-малка представа какво е то. „Все още не е късно — мърмореше той, докато с мъка се придвижваше напред. — Все още не е късно.“ Част от него — бездушната, безразличната, омагьосаната част — недоумяваше какво иска да каже с това. За какво не е късно — да се спаси? Да спаси лейди Поул и мисис Стрейндж? Да спаси магьосника?

Никога редиците от танцуващи не му се бяха стрували така дълги, така наподобяващи ограда, която му препречва пътя. В другия край на стаята като че ли проблесна глава с коса, лъскава като пух на глухарче.

— Сър! — извика Стивън. — Почакайте! Трябва да говоря с вас!

Светлината се промени. Звуците — музика, танци и разговори — заглъхнаха. Стивън се огледа, като очакваше да види, че се намира в нов град или на друг континент. Но все още стоеше в голямата зала на „Изгубена надежда“. Тя беше празна: танцуващите и музикантите бяха изчезнали. Имаше само трима души: Стивън и — малко по-нататък — магьосникът и джентълменът с коса като глухарче.

Магьосникът извика името на жена си. Втурна се към една тъмна врата, сякаш възнамеряваше да тръгне да я търси из къщата.

— Почакайте! — извика джентълменът.

Магьосникът се обърна и Стивън видя, че лицето му е потъмняло от гняв, а устните му мърдат, сякаш произнася заклинание.

Джентълменът с коса като глухарче вдигна ръце. Голямата зала се изпълни с птици. В един миг се появиха, в следващия изчезнаха.

Птиците запляскаха с криле и събориха Стивън на земята. Изкараха въздуха от гърдите му. Когато се опомни достатъчно, за да вдигне глава, той видя, че джентълменът отново вдига ръце.

Залата се изпълни с падащи листа. Те бяха изсъхнали, потъмнели от студ и се въртяха на вятъра, надигнал се незнайно откъде. В един миг се появиха, в следващия изчезнаха.

Магьосникът гледаше с безумни очи. Той като че ли не знаеше как да се предпази от такава силна магия. „Загубен е“ — помисли си Стивън.

Джентълменът с коса като глухарче вдигна ръце за трети път. В залата заваля дъжд — дъжд не от вода, а от кръв. В един миг се появи, в следващия изчезна.

Магията свърши. В този миг магьосникът изчезна и джентълменът рухна на пода като човек, загубил съзнание.

— Къде е магьосникът, сър? — извика Стивън, изтича и коленичи до него. — Какво стана?

— Върнах го обратно в крайморската колония Алтинум[7] — отвърна джентълменът с дрезгав шепот. Той се помъчи да се усмихне, но не успя. — Сполучих, Стивън! Постъпих както ме посъветвахте! Това отне всичките ми сили. Използвах докрай старите си съюзи. Но промених света! O, нанесох му такъв съкрушителен удар! Мрак, злочестина и самота! Повече няма да ни навреди!

Джентълменът опита да се засмее победоносно, но получи пристъп на кашлица. Когато кашлицата премина, той стисна ръката на Стивън.

— Стивън, не се тревожете за мен. Малко съм уморен, това е всичко. Вие притежавате забележителна далновидност и проницателност. Отсега нататък с вас не сме просто приятели, а братя! Вие ми помогнахте да победя врага си и в замяна на това аз ще открия името ви. Ще ви направя крал! — гласът му заглъхна.

— Кажете ми какво направихте? — прошепна Стивън. Но джентълменът затвори очи.

Стивън остана да стои на колене в балната зала, стиснал ръката му. Лоените свещи угаснаха и мракът ги обгърна.

[1] Последният английски магьосник преди Стрейндж, посетил Феерия по своя воля, е доктор Мартин Пейл. Той предприема много пътувания дотам. Последното му пътуване вероятно е осъществено през 50-те години на XVI век. ↑

[2] Вж. глава 54, бележка 4. ↑

[4] Вероятно името на Джон Ъскглас на езика на Ший. ↑

[5] Характерно явление за средновековна Англия е изобилието от магьосници лаици — термин, който някога е имал обидно значение. ↑

[6] Някои учени отбелязват, че дълголетните феи имат склонността да наричат всеки значителен период от време „четири хиляди години“. Феята просто иска да каже, че идва тук от незапомнени времена, още отпреди времето да започне да се измерва в години, векове и хилядолетия. На въпрос за възрастта си много феи отговарят, че са на четири хиляди години, което означава, че не знаят възрастта си и че са по-стари от човешката цивилизация, може би дори от човечеството. ↑

[7] Става дума за Венеция: Алтинум е някогашният град на източното крайбрежие на Италия, от който са дошли първите жители на Венеция. ↑

56
ЧЕРНАТА КУЛА

3–4 декември 1816 година

ДОКТОР ГРЕЙСТИЙЛ СПЕШЕ и сънуваше. В съня му някой го викаше и искаше нещо от него. Той държеше да изпълни искането на този някой и обикаляше насам-натам да го търси, но все не го намираше, а продължаваше да чува как някой го вика по име. Накрая отвори очи.

— Кой е там? — попита доктор Грейстийл.

— Аз съм, сър. Франк.

— Какво има?

— Мистър Стрейндж е тук. Иска да говори с вас, сър.

— Случило ли се е нещо?

— Той не каза, сър. Но така ми се струва.

— Къде е мистър Стрейндж, Франк?

— Не иска да влезе, сър. Не можах да го убедя. Отвън е. Доктор Грейстийл спусна крака на пода и рязко си пое дъх.

— Студено е, Франк! — каза той.

— Да, сър.

Франк помогна на доктор Грейстийл да облече халата и да обуе чехлите си. Те тръгнаха през поредица от тъмни стаи и десетки акри студени мраморни подове. Във вестибюла гореше лампа. Франк отвори голямата желязна врата, взе лампата и излезе навън. Доктор Грейстийл го последва.

Каменно стълбище се спускаше в непрогледен мрак. Само мирисът на морето, плискането на водата в камъните и редките проблясъци и движения в тъмното подсказваха, че в подножието на стълбището има канал. На прозорците и балконите на някои от околните къщи светеха лампи. Под тях цареше тишина и тъмнина.

— Не виждам никого! — възкликна доктор Грейстийл. — Къде е мистър Стрейндж?

Вместо отговор Франк посочи вдясно от себе си. Изведнъж под един мост блесна лампа и на светлината доктор Грейстийл видя чакаща гондола. Гондолиерът насочи лодката към тях. С приближаването й доктор Грейстийл постепенно различи пътника в нея. Въпреки всичко казано от Франк докторът не можа да го познае веднага.

— Стрейндж! — извика той. — Мили Боже! Какво се е случило? Едва ви познах! Скъпи… скъпи… приятелю! — доктор Грейстийл се затрудни, докато намери подходящата дума. През последните седмици бе започнал да свиква с мисълта, че двамата със Стрейндж скоро ще станат по-близки. — Елате да влезем вътре! Франк, бързо! Донеси на мистър Стрейндж чаша вино!

— Не! — кресна Стрейндж с дрезгав, непознат глас. Той бързо каза нещо на гондолиера. Италианският му беше далеч по-добър от този на доктор Грейстийл, затова докторът не го разбра, но смисълът му стана ясен, когато гондолиерът започна да отдалечава лодката от пристана.

— Не мога да вляза! — извика Стрейндж. — Не ме молете затова!

— Добре, но поне ми кажете какво е станало.

— Аз съм прокълнат!

— Прокълнат? Не! Не го казвайте!

— Само че го казвам. Сгреших във всичко от начало до край! Казах на човека да ме държи на разстояние от къщата. Не е безопасно да се приближавам. Доктор Грейстийл! Трябва да изпратите дъщеря си далеч от тук!

— Флора? Защо?

— Наблизо има някой, който й мисли злото!

— Всемогъщи Боже!

Очите на Стрейндж се разшириха.

— Наблизо има някой, който иска да я осъди на вечно страдание! Да бъде робиня и да се подчинява на един див дух! Да гние в древен затвор, построен както от камъни и пръст, така и от безмилостна магия. Зъл, зъл дух! Макар че може би не е чак толкова зъл — защото какво друго е направил, освен да бъде верен на природата си? Как би могъл да промени това?

Нито доктор Грейстийл, нито Франк проумяваха и дума от това.

— Сър, вие сте болен — каза доктор Грейстийл. — Имате треска. Хайде да влезем вътре. Франк ще ви приготви питие, което ще ви успокои и ще пропъди тези страшни мисли. Да влезем, мистър Стрейндж — той отстъпи назад, за да направи път на Стрейндж да се качи по стълбите, но магьосникът дори не забеляза.

— Мислех — започна Стрейндж и веднага млъкна. Паузата беше необичайно дълга, той сякаш бе забравил какво иска да каже, но след малко отново заговори: — Мислех, че Норел е лъгал само мен. Но съм се заблуждавал. Много съм се заблуждавал. Той излъга всички. Излъга всички нас.

После каза нещо на гондолиера и лодката се изгуби в мрака.

— Почакайте! Почакайте! — извика доктор Грейстийл, но гондолата беше изчезнала. Той се взираше в тъмното с надеждата, че Стрейндж ще се появи отново, но това не стана.

— Да го настигна ли, сър? — попита Франк.

— Не знаем накъде е тръгнал.

— Смея да предположа, че е тръгнал за вкъщи. Мога да отида дотам пеша.

— И какво ще му кажеш, Франк? Сега той няма да те послуша. Не, хайде да се прибираме. Трябва да помислим за Флора.

Но след като влязоха в къщата, доктор Грейстийл застана безпомощно насред коридора, съвсем объркан и неспособен да предприеме каквото и да било. Изведнъж заприлича на старец. Франк внимателно го хвана под ръка и го поведе по тъмните каменни стъпала, които водеха към кухнята.

Кухнята изглеждаше твърде малка, за да обслужва множеството стаи над нея. През деня там беше мрачно и усойно. Имаше само един прозорец. Той се намираше високо в стената, непосредствено над нивото на водата отвън, и на него имаше дебела метална решетка. Тоест по-голямата част от помещението се намираше под водите на канала. След срещата със Стрейндж обаче мястото се стори на доктор Грейстийл топло и приветливо. Франк запали още свещи и разрови огнището, за да съживи огъня. После наля вода в чайника, за да направи чай.

Доктор Грейстийл седеше потънал в размисъл в удобен кухненски стол и се взираше в огъня.

— Когато каза, че някой иска да навреди на Флора… — заговори той накрая. Франк кимна, сякаш знаеше какво следва по-нататък.

— …Стори ми се, че говори за себе си — довърши доктор Грейстийл. — Страхува се, че може да направи нещо, с което да я нарани, затова е дошъл да ме предупреди.

— Точно така, сър! — съгласи се Франк. — Дошъл е да ни предупреди. Това показва, че е добър по душа.

— Той е добър човек — убедено заяви доктор Грейстийл. — Но нещо му се е случило. От магията е, Франк. Сигурно е от нея. Професията му е много необичайна и не мога да не съжалявам, че не е станал нещо друго — войник или свещеник, или адвокат! Какво ще кажем на Флора, Франк? Тя няма да иска да замине — бъди сигурен в това! Няма да иска да го остави. Особено когато… когато е болен. Какво ще й кажа? Трябва да замина с нея. Но тогава кой ще остане във Венеция да се грижи за мистър Стрейндж?

— Ние с вас ще останем и ще помогнем на магьосника, сър. Но накарайте мис Флора да тръгне заедно с леля си.

— Да, Франк! Точно така! Точно това ще направим!

— Но трябва да отбележа, сър — добави Франк, — че мис Флора едва ли се нуждае от някого, който да се грижи за нея. Тя не е като другите млади дами.

Франк бе живял достатъчно дълго с Грейстийл, за да прихване навика на всички в семейството да смятат мис Грейстийл за девойка с изключителни качества и ум.

След като решиха, че в момента не могат да направят нищо повече, доктор Грейстийл и Франк отидоха да си легнат.

Но едно е да кроиш планове нощем, друго е да ги осъществяваш денем. Както доктор Грейстийл бе очаквал, Флора решително се противопостави на идеята да замине далеч от Венеция и от Джонатан Стрейндж. Тя не разбираше защо трябва да заминава.

Защото, обясни доктор Грейстийл, мистър Стрейндж е болен.

Още една причина да остане, каза Флора. Някой трябва да се грижи за него.

Доктор Грейстийл се опита да намекне, че болестта на Стрейндж е заразна, но той беше човек на принципите и на честността. Нямаше навика да лъже и не се справяше добре с това. Флора не му повярва.

Леля Грейстийл прие промяната в плановете не по-добре от племенницата си. Доктор Грейстийл не можеше да се справи с обединената им опозиция, затова се видя принуден да посвети сестра си в тайната и да й разкаже какво е станало през нощта. За беда той не притежаваше таланта да предава емоции. Зловещият хлад, който лъхаше от думите на Стрейндж, изцяло липсваше в разказа му. Сестра му разбра само, че магьосникът е говорил несвързано. Тя логично заключи, че Стрейндж е бил пиян. Този порок не беше чужд на много джентълмени и не й се струваше достатъчна причина двете с племенницата й да се местят в друг град.

— В края на краищата, Ланселот — каза леля Грейстийл, — виждала съм те да правиш и по-лоши неща под въздействие на виното. Помниш ли вечерята у мистър Сиксмит, когато ти настоя да пожелаеш лека нощ на всички пилета? Излезе на двора и ги пусна от птичарника, те се разбягаха и една лисица изяде половината. Не бях виждала Антоанет толкова ядосана (Антоанет беше покойната съпруга на доктор Грейстийл).

Това беше стара и много унизителна история. Доктор Грейстийл изслуша разказа с нарастващо нетърпение.

— За Бога, Луиза! Аз съм лекар! Мога да позная кога човек е болен и кога — пиян!

Наложи се Франк да помага. Той помнеше с по-голяма точност думите на Стрейндж. Картината, която магьосникът бе обрисувал на Флора, пленена за вечни времена в далечен затвор, беше достатъчно зловеща, за да ужаси леля Грейстийл. Не след дълго и тя бе не по-малко убедена от останалите, че Флора трябва да напусне Венеция. Но леля й настоя на едно — нещо, което и през ум не беше минало нито на доктор Грейстийл, нито на Франк: тя настоя да кажат истината на Флора.

За Флора Грейстийл бе особено мъчително да научи, че Стрейндж е загубил разсъдъка си. Отначало помисли, че баща й греши и дори след като всички я увериха, че това е истина, тя все още не виждаше защо трябва да напуска Венеция: беше убедена, че Стрейндж никога не би я наранил. Но видя, че и баща й, и леля й са сигурни в обратното и че няма да се успокоят, докато тя не замине. С голямо нежелание Флора прие да тръгне.

Скоро след заминаването на двете дами доктор Грейстийл седна в една от леденостудените мраморни стаи на голямата къща да се утеши с чаша бренди, като се мъчеше да събере смелост, за да отиде при Стрейндж. В стаята влезе Франк и започна да обяснява за някаква черна кула.

— Какво? — попита доктор Грейстийл. Не беше в настроение да слуша приумиците на Франк.

— Елате да ви я покажа, сър.

Доктор Грейстийл стана и отиде до прозореца.

В центъра на Венеция се издигаше нещо. То можеше да се оприличи на черна кула с невиждана големина. Основата й сякаш покриваше няколко акра. Тя се издигаше високо в небето и върхът й не се виждаше. Отдалеч изглеждаше катраненочерна на цвят и гладка. Но на моменти като че ли ставаше прозрачна, сякаш от черен дим. Виждаха се сградите отзад — или може би вътре в нея.

Това бе най-загадъчното нещо, което доктор Грейстийл беше виждал. — Откъде може да се е взела, Франк? И какво е станало с къщите, които бяха там?

Преди да получи отговори на тези или на каквито и да било други въпроси, някой тежко и солидно почука на вратата. Франк отиде да отвори. След малко се върна с група хора, напълно непознати за доктор Грейстийл. Двама от посетителите бяха свещеници, имаше и трима-четирима млади мъже с униформи в ярки цветове, щедро украсени със златни ширити и сърма. Най-снажният от тях пристъпи напред. Той носеше най-великолепната униформа и дълги руси мустаци. Мъжът обясни, че е полковник Венцел фон Отенфелд, секретар на австрийския губернатор на града. Той представи и спътниците си — офицерите бяха австрийци като него, но свещениците бяха венецианци. Това само по себе си беше достатъчна изненада за доктор Грейстийл: венецианците мразеха австрийците и представители на двете националности трудно можеха да се видят заедно на едно място.

— Вие ли сър доктор? — попита полковник фон Отенфелд. — Приятел на хексенмайстер[1] на Велик Велинтон?

Доктор Грейстийл призна, че е самият той.

— Ах, сър доктор! Днес ние просители във ваши крака! — фон Отенфелд си придаде меланхоличен вид, подсилен от дългите провиснали мустаци. Доктор Грейстийл каза, че е изненадан да го чуе.

— Ние идва днес. Ние моли ваше… — фон Отенфелд се намръщи и щракна с пръсти. — Vermittlung. Wir bitten um Ihre Vermittlung. Wie kann man das sagen?[2].

Последва кратък спор относно правилния превод на думата. Един от италианските свещеници предложи „посредничество“.

— Да, да — енергично се съгласи фон Отенфелд. — Ние моли посредничество от нас за хексенмайстер на Велик Велинтон. Сър доктор, ние много уважава хексенмайстер на Велик Велинтон. Но сега хексенмайстер на Велик Велинтон направил нещо. Какъв беда! Хора във Венеция страхува. Много остави свой къща и замине!

— А-ха — измънка с неразбиране доктор Грейстийл. Той се замисли за момент и изведнъж го осени прозрение: — О! Сигурно мислите, че мистър Стрейндж има нещо общо с онази черна кула?

— Не! — отсече фон Отенфелд. — Това не кула. Това нощ! Какъв беда!

— Моля? — попита с недоумение доктор Грейстийл и се обърна за помощ към Франк. Франк сви рамене.

Един от свещениците, който говореше английски малко по-добре, обясни, че тази сутрин слънцето е изгряло във всички части на града, освен в една — енорията „Санта Мария Дзобениго“, където живее Стрейндж. Там продължава да бъде нощ.

— Защо хексенмайстер на Велик Велинтон прави това? — попита фон Отенфелд. — Ние не знае. Моля, сър доктор, отива. Поиска, моля, върне слънце в „Санта Мария Дзобениго“? Любезно помоли хексенмайстер не прави вече магия във Венеция?

— Разбира се, че ще отида — каза доктор Грейстийл. — Положението е крайно обезпокоително. И макар да съм напълно сигурен, че мистър Стрейндж не го е направил преднамерено и че всичко това ще се окаже плод на недоразумение, ще се радвам да помогна с каквото мога.

— Ах! — възкликна разтревожен свещеникът, който говореше добър английски, и вдигна ръка, сякаш се боеше, че доктор Грейстийл на мита ще се втурне към „Санта Мария Дзобениго“. — Моля ви, вземете слугата си! Нали няма да отидете сам?

Валеше пухкав сняг. Всички меланхолични цветове на Венеция се бяха превърнали в оттенъци на сивото и черното. Площад „Сан Марко“ приличаше на бледосив акварел върху бяла хартия. Никъде не се виждаха хора. Доктор Грейстийл и Франк крачеха в снега. Доктор Грейстийл носеше фенер, а Франк държеше черен чадър над главата му.

Оттатък площада се издигаше черният стълб на Нощта. Те минаха под арката на Атриума и тръгнаха между смълчаните къщи. Мракът започна насред едно мостче. Това беше най-невероятната гледка на света: едрите снежинки падаха косо и изведнъж нощта ги засмукваше, сякаш беше живо същество, което ги поглъщаше с жадни устни.

Спътниците хвърлиха последен поглед към тихия бял град и се гмурнаха в Мрака.

Улиците бяха пусти. Обитателите на енорията бяха намерили убежище при роднини и приятели в други части на града. Но венецианските котки, не по-малко своенравни от котките във всички останали градове, се бяха стекли в „Санта Мария Дзобениго“ на танци, лов и игри в безкрайната Нощ, която за тях очевидно беше празник. В тъмното котките сновяха покрай доктор Грейстийл и Франк и няколко пъти докторът се стъписваше при вида на чифт блеснали очи, втренчени в него от прага на някоя къща.

Когато наближиха сградата, където живееше Стрейндж, там беше тихо. Те започнаха да чукат на вратата и да викат, но никой не се появи. После забелязаха, че е отключено, и влязоха. В къщата беше тъмно. Доктор Грейстийл и Франк намериха стълбището и се качиха в стаята на последния етаж, където Стрейндж правеше магии.

След всичко случило се те очакваха да видят нещо необикновено, да заварят Стрейндж в компанията на демон или страховит дух. Затова останаха малко разочаровани от обичайния характер на гледката. Стаята изглеждаше като всеки друг път. Имаше много запалени свещи, желязната печка гореше приветливо. Стрейндж седеше на масата надвесен над сребърния си леген и лицето му бе озарено от ярка бяла светлина. Не се изправи. В ъгъла кротко тиктакаше часовник. Всички налични повърхности бяха осеяни с книги, листа хартия и записки, както обикновено. Стрейндж прокара пръст по повърхността на водата и два пъти леко удари по нея. После се обърна и си записа нещо.

— Стрейндж! — обади се доктор Грейстийл.

Стрейндж вдигна глава. Нямаше предишния безумен вид като миналата нощ, но в очите му блестеше същата тревога. Той дълго време съзерцаваше доктора, без изобщо да покаже, че го познава.

— Грейстийл — промърмори накрая магьосникът. — Какво търсите тук?

— Дойдох да видя как сте. Безпокоя се за вас.

Стрейндж не отговори. Отново се вгледа в сребърния си леген и размаха ръце над него. На лицето му се изписа неудовлетворение. Той взе една чаша и я напълни с вода. После извади малко шишенце и внимателно отмери две капки от течността.

Доктор Грейстийл го наблюдаваше. На шишенцето нямаше етикет, течността беше с цвят на кехлибар, можеше да бъде какво ли не.

Стрейндж усети погледа на доктор Грейстийл върху себе си.

— Сигурно ще кажете, че не бива да пия това. Е, можете да си спестите усилията! — той изпи сместа на един дъх. — Няма да говорите така, ако знаете защо го правя!

— Не, не — възрази доктор Грейстийл с най-утешителния тон, на който бе способен и който използваше за убеждаване на най-упоритите си пациенти. — Уверявам ви, нямах намерение да казвам нищо подобно. Просто исках да знам дали нещо ви боли. Или може би сте болен? Миналата нощ ми се видяхте болен. Вероятно бих могъл да ви посъветвам… — той млъкна. Долови някаква миризма. Доста силна — суха и натрапчива с примес на нещо граниво и животинско — и най-любопитното от всичко беше, че я позна. Изведнъж си спомни мириса на стаята, където живееше старицата, лудата старица с многото котки.

— Жена ми е жива — каза Стрейндж. Гласът му прозвуча дебело и дрезгаво. — Ха! Видяхте ли! Не го знаехте, нали?

Доктор Грейстийл се вцепени. Ако имаше нещо, което все още можеше да го стъписа, то беше току-що изказаното от магьосника твърдение.

— Казаха ми, че е мъртва! — продължи Стрейндж. — Казаха ми, че е погребана! Не мога да повярвам, че съм се оставил да ме излъжат така! Тя е омагьосана! Откраднаха ми я! Ето защо се нуждая от това! — той размаха шишенцето с кехлибарената течност под носа на доктора.

Доктор Грейстийл и Франк отстъпиха крачка-две назад. Франк промърмори в ухото на господаря си:

— Всичко е наред, сър. Всичко е наред. Няма да му позволя да ви нарани. Държа го под око. Не се бойте.

— Не мога да се върна в онази къща — каза Стрейндж. — Той ме прогони и няма да ме остави да се върна. Дърветата няма да ме пуснат. Опитах различни заклинания за разваляне на магия, но не вършат работа. Не вършат работа…

— От вчера ли правите магии? — попита доктор Грейстийл.

— Какво? Да!

— Много ми е неприятно да го чуя. Трябва да си починете. Смея да предположа, че не помните какво стана снощи…

— Ха! — възкликна Стрейндж с горчива ирония. — Никога не бих забравил и най-малката подробност!

— Така ли? Така ли? — повтори доктор Грейстийл със същия утешителен тон. — Е, няма да крия, че видът ви ме обезпокои. Не бяхте на себе си. Убеден съм, че това е последица от прекомерно натоварване. Може би ако…

— Простете, доктор Грейстийл, но както вече ви обясних, жена ми е омагьосана, тя е пленница под земята. Колкото и да ми се иска да продължим този разговор, имам къде-къде по-важна работа!

— Добре. Успокойте се. Нашето присъствие ви разстройва. Сега ще си тръгнем и утре пак ще дойдем. Но преди да си отидем, трябва да ви съобщя следното: тази сутрин губернаторът изпрати при мен делегация. Той най-любезно ви моли засега да се въздържате от всякакви магии…

— Да не правя магии? — Стрейндж се разсмя с хладен, рязък, безрадостен смях. — Искате да спра точно сега? Абсолютно невъзможно! За какво Бог ме е направил магьосник, ако не за това? — той отново се надвеси над сребърния си леген и започна да чертае знаци във въздуха, точно над повърхността на водата.

— Тогава поне освободете енорията от тази неестествена нощ. Поне това направете — заради мен! Заради нашето приятелство! Заради Флора!

Ръката на Стрейндж застина неподвижно във въздуха.

— Какво говорите? Каква неестествена нощ? Какво й е неестественото?

— Боже мой, Стрейндж! Сега е почти пладне!

В първия миг Стрейндж не каза нищо. Погледна тъмния прозорец, тъмнината в стаята и накрая доктор Грейстийл.

— Нямах никаква представа — прошепна смаян магьосникът. — Повярвайте ми, това не е мое дело!

— Тогава чие е?

Стрейндж не отговори, само се огледа безпомощно из стаята. Доктор Грейстийл се боеше да не го разстрои още повече, ако продължи да говори за тъмнината отвън, затова просто попита:

— Можете ли да върнете дневната светлина?

— Аз… не знам.

Доктор Грейстийл каза, че с Франк ще дойдат пак на другия ден и още веднъж се възползва от възможността да препоръча съня като отлично лекарство.

Стрейндж не го слушаше, но когато гостите му тръгнаха да излизат, той стисна ръката на доктора и прошепна:

— Може ли да ви попитам нещо?

Доктор Грейстийл кимна.

— Не се ли страхувате, че може да угасне?

— Кое да угасне?

— Свещта — Стрейндж посочи челото на доктора. — Свещта в главата ви.

Отвън мракът изглеждаше още по-зловещ отпреди. Доктор Грейстийл и Франк мълчаливо тръгнаха из тъмните улици. Когато стигнаха дневната светлина в западния край на площад „Сан Марко“, двамата въздъхнаха облекчено. Доктор Грейстийл заговори:

— Възнамерявам да не казвам на губернатора, че Стрейндж е загубил разсъдъка си. Бог знае какво могат да направят австрийците. Могат да изпратят войници да го арестуват — или по-лошо! Просто ще кажа, че в настоящия момент не може да пропъди нощта, но не иска да навреди на града — защото вярвам, че е така, — и не се съмнявам, че мога да го убедя да оправи нещата в най-скоро време.

На другия ден, когато слънцето изгря, енорията „Санта Мария Дзобениго“ все така тънеше в мрак. В осем и половина Франк излезе да купи мляко и риба. Хубавичкото чернооко момиче, което продаваше мляко на една лодка в канала „Сан Лоренцо“, харесваше Франк и винаги разменяше по някоя дума и усмивка с него. Тази сутрин, като му подаваше пълната кана с мляко, го попита:

— Hai sentito che lo stregone inglese u pazzo?[3]

На рибния пазар при Канале Гранде един рибар продаде на Франк три кефала и за малко да забрави да му вземе парите, защото цялото му внимание бе погълнато от спор със съседа относно това дали английският магьосник е полудял, защото е магьосник, или защото е англичанин. На път за вкъщи Франк видя две монахини, които миеха мраморните стълби на една църква. Те го поздравиха и му казаха, че възнамеряват да се молят за злочестия луд английски магьосник. После, почти пред вратата на къщата, където живееха Грейстийл, изпод седалката на една гондола се измъкна бяла котка, протегна се на кея и измери Франк с поглед. Той зачака котката да каже нещо по адрес на Джонатан Стрейндж, но тя си замълча.

— Как, за Бога, е станало това? — попита доктор Грейстийл и седна в леглото си. — Мислиш ли, че мистър Стрейндж е излязъл и е разговарял с някого?

Франк не знаеше. Той излезе отново да разпита. Стана ясно, че Стрейндж не е напускал стаята си на горния етаж на къщата в „Санта Мария Дзобениго“, но лорд Байрон — единственият човек в града, за когото Вечната нощ бе своето рода забавление — го посетил към пет часа предишната вечер и го заварил все така да прави магии и да говори за свещи, ананаси, балове, които продължават векове, и тъмни гори, задръстващи улиците на Венеция. Байрон се прибрал и разказал за това на любовницата, хазяина и слугата си и тъй като те са общителни люде, прекарващи вечерите си сред големи групи словоохотливи приятели, на сутринта за случилото се знаели забележителен брой хора.

— Лорд Байрон! Разбира се! — възкликна доктор Грейстийл. — Съвсем бях забравил за него! Трябва да го посетя и да го предупредя да бъде дискретен.

— Мисля, че вече е малко късно за това, сър — отбеляза Франк.

Доктор Грейстийл бе принуден да признае, че е така. И все пак му се искаше да поговори с някого за случилото се. И с кого, ако не с другия приятел на Стрейндж във Венеция? Затова вечерта той се облече грижливо и отиде с гондолата си до дома на графиня Албрици. Графинята беше умна гръцка дама в зряла възраст, написала няколко книги за скулптурата, но основното й занимание бе да дава балове, на които да събира всички модни и учени хора. Стрейндж бе посещавал баловете й един-два пъти, но досега доктор Грейстийл не си беше правил този труд.

Поканиха го в просторна зала на първия етаж. Тя беше пищно обзаведена: мраморен под, прекрасни статуи, изрисувани стени и тавани. В единия край на залата дамите бяха насядали в полукръг около графинята. Мъжете стояха в отсрещния край. Щом влезе, доктор Грейстийл усети погледите на другите гости върху себе си. Неколцина го сочеха и шушукаха със съседите си. Нямаше съмнение, че говорят за Стрейндж и за тъмнината.

До прозореца стоеше дребен хубав мъж. Той имаше тъмна къдрава коса и пълни меки червени устни. Тези устни биха изглеждали поразителни на лицето на жена, но за мъж те бяха просто необичайни. С ниския си ръст, грижливо подбрани дрехи и тъмни очи и коса той приличаше малко на Кристофър Дролайт — но само ако Дролайт притежаваше зловеща интелигентност. Доктор Грейстийл отиде право при него и попита:

— Лорд Байрон?

Мъжът се обърна да види кой го е заговорил. Очевидно не остана доволен, че заговорилият го е невзрачен набит англичанин на средна възраст. Въпреки това не можа да отрече, че е самият той.

— Да?

— Казвам се Грейстийл. Приятел съм на мистър Стрейндж.

— А! — възкликна Негова светлост. — Лекарят с хубавата дъщеря!

Докторът на свой ред не остана доволен, че един от най-прочутите развратници в Европа говори по този начин за дъщеря му, но въпреки това не можа да отрече, че Флора е хубава. Без да обръща внимание на казаното, той отвърна:

— Ходих да видя мистър Стрейндж. Най-лошите ми страхове се оправдаха. Разумът му е съвсем размътен.

— O, съвсем! — съгласи се Байрон. — Аз бях при него преди няколко часа и не можах да го накарам да говори за нищо друго освен за мъртвата си жена и за това как тя всъщност не е мъртва, а омагьосана. И сега той се обгражда с мрак и прави черни магии! В това има нещо достойно за възхищение, не мислите ли?

— Възхищение? — рязко реагира докторът. — По-добре кажете „съжаление“!

Но мислите ли, че Стрейндж е създал тъмнината? Той съвсем ясно ми каза, че не е.

— Разбира се, че той я е създал! — заяви Байрон. — Мрачен свят в съзвучие с мрачното си разположение на духа! Та кой от нас не е искал поне веднъж да угаси слънцето? Разликата е там, че когато човек е магьосник, наистина може да го направи.

Доктор Грейстийл се замисли над това.

— Може би сте прав — съгласи се той. — Може да е създал тъмнината и после да е забравил. Струва ми се, че не винаги помни какво говори или върши. Установих, че почти не си спомня предишните ни разговори.

— А, да. Сигурно — отвърна Негова светлост, сякаш в това нямаше нищо чудно и самият той би се радвал да забрави разговора си с доктора по най-бързия начин. — Знаете ли, че е писал на шурея си?

— Не, не знаех.

— Писал му е да дойде във Венеция, за да види мъртвата си сестра.

— Мислите ли, че ще дойде? — попита доктор Грейстийл.

— Нямам ни най-малка представа! — тонът на лорд Байрон подсказваше, че е някак самонадеяно от страна на доктор Грейстийл да очаква от най-великия поет на своето време да се интересува от подобни неща. Последваха няколко секунди мълчание, след което Негова светлост добави по-снизходително: — Честно казано, не вярвам да дойде. Стрейндж ми показа писмото. Беше пълно с несвързани брътвежи и разсъждения, които само луд — или магьосник! — би разбрал.

— Това е много печално — отбеляза доктор Грейстийл. — Наистина много печално! Завчера се разхождахме из града. Той беше в такова приповдигнато настроение! Да изгубиш разума си до степен на пълна лудост в разстояние на една нощ — не разбирам. Чудя се дали няма някаква физическа причина. Може би инфекция?

— Глупости! — обяви лорд Байрон. — Причините за лудостта са напълно метафизични. Те лежат вдън неизбродната бездна между това, което човек е, и това, което иска да бъде, между душата и тялото. Простете ми, доктор Грейстийл, но аз имам опит в тези неща. За тях мога да говоря с авторитет.

— Но… — доктор Грейстийл се намръщи и млъкна, за да събере мислите си. — Но периодът на силен душевен смут като че ли беше отминал. Работите му вървяха добре.

— Ще ви кажа само едно: преди да го обсебят тези мисли за мъртвата му съпруга, той беше изцяло погълнат от друга тема: Джон Ъскглас. Сигурно сте го забелязали. Аз знам твърде малко за английските магьосници. Те винаги са ми се стрували шайка скучни старци, потънали в прах — с изключение на Джон Ъскглас. Той е съвсем друго нещо! Магьосникът, покорил иноземците![4] Единственият, победил Смъртта! Магьосникът, когото Луцифер е принуден да приеме като равен! Когато Стрейндж се сравнява с това свръхчовешко създание — както вероятно му се случва от време на време, — той вероятно вижда какъв е в действителност, посредствен, прикован към земята труженик! Всичките му постижения — така превъзнасяни на сиротния малък остров[5] — се превръщат в пух и прах пред очите му! Както сигурно разбирате, това би хвърлило всекиго в отчаяние. Туй значи да си смъртен и да ламтиш към туй, което е над смъртността — лорд Байрон направи пауза, сякаш се мъчеше да запамети последното изречение, вероятно за да го използва в някоя поема. — Самият аз бях обзет от почти същата меланхолия през септември сред планините на Швейцария. Разхождах се и веднъж на пет минути дочувах грохот на лавини — сякаш Бог бе намислил да ме разруши! Бях изпълнен със съжаления и копнежи за безсмъртие. Няколко пъти силно се изкушавах да си пръсна черепа — и наистина щях да го направя, но си спомнях за удоволствието, което това би доставило на тъща ми.

Лорд Байрон можеше да се застреля в който ден от седмицата му хрумне — доктор Грейстийл изобщо не го беше грижа. Но Стрейндж беше друго нещо.

— Мислите ли, че е способен да сложи край на живота си? — попита докторът разтревожен.

— O, несъмнено!

— Но какво може да се направи?

— Какво да се направи ли? — попита озадачен Негова светлост. — Че защо трябва да се прави каквото и да било? — после, сякаш почувствал, че са говорили достатъчно за други хора, лорд Байрон насочи разговора към себе си. — Като цяло се радвам, че се запознахме, доктор Грейстийл. Аз бях довел със себе си лекар от Англия, но ми се наложи да го освободя в Генуа. Сега ми се струва, че зъбите ми се клатят. Вижте! — Байрон отвори широко уста и показа зъбите си на доктор Грейстийл.

Доктор Грейстийл внимателно опипа един едър бял зъб.

— Виждат ми се напълно здрави и стабилни — отвърна той.

— O, мислите ли? Боя се, че няма да е за дълго. Започвам да остарявам. Да вехна. Чувствам го — Байрон въздъхна. После го осени по-весела мисъл и добави: — Знаете ли, тази криза на Стрейндж не можеше да се случи в по-подходящ момент. По едно съвпадение точно сега пиша поема за магьосник, който се бори с неумолимите сили, властващи над съдбата му. Разбира се, Стрейндж далеч не е съвършеният модел за моя магьосник — липсва му истински героична природа, — затова ще ми се наложи да добавя нещо от себе си.

Покрай тях мина красива млада италианка. Байрон склони глава под причудлив ъгъл, притвори очи и придоби страдалчески вид, сякаш страдаше от хронични проблеми с храносмилането. Доктор Грейстийл предположи, че Негова светлост демонстрира пред младата жена байроновския профил и байроновското настроение.

[1] Hexenmeister (нем.) — магьосник. ↑

[2] Посредничество. Ние молим за вашето посредничество. Как да се каже? (нем.) — Бел. прев. ↑

[3] Чу ли, че английският магьосник е полудял? (итал.) — Бел. авт. ↑

[4] Поетично наименование на народа на феите. ↑

[5] Лорд Байрон има предвид Великобритания ↑

57
ЧЕРНИТЕ ПИСМА[1]

Декември 1816 година

„Санта Мария Дзобениго“, Венеция

3 декември 1816 г.

Джонатан Стрейндж до преподобния Хенри Удхоуп

„Скъпи ми Хенри,

Приготви се за отлична новина. Аз видях Арабела! Видях я и разговарях с нея. Не е ли прекрасно? Не е ли това най-добрата възможна новина? Няма да ми повярваш. Няма да разбереш. Бъди сигурен, че това не е сън. Не е пиянство, нито лудост, нито опиумно видение. Помисли: трябва само да приемеш, че миналата Коледа в Клън бяхме наполовина омагьосани — и всичко става правдоподобно, всичко става възможно. Каква ирония, нали, че от всички хора точно аз не можах да почувствам, че ме завладява магия? В своя защита мога да кажа, че тя беше от съвсем неочаквано естество и дойде от място, откъдето най-малко очаквах. Но за мой срам други хора бяха по-прозорливи от мен. Джон Хайд разбра, че нещо не е наред, и се опита да ме предупреди, но аз не го послушах. Дори ти, Хенри, съвсем недвусмислено ми каза, че съм твърде погълнат от книгите си, че пренебрегвам домашните си задължения и съпругата си. Аз не се вслушах в съвета ти и няколко пъти те удостоявах с груб отговор. Сега се разкайвам за това и най-смирено те моля за прошка. Обвинявай ме колкото искаш. Не можеш да ми отправиш и половината от обвиненията, които аз сам отправям към себе си. Но да говорим по същество. Трябва да дойдеш във Венеция. Арабела е на едно място недалеч от тук, но не може да си тръгне, а аз не мога да отида при нея — поне (няколко зачеркнати реда). Приятелите ми във Венеция са добронамерени хора, но ме обсипват с въпроси. Нямам слуга, а тук има едно обстоятелство, което не ми позволява да се движа незабелязано из града. Няма да навлизам в подробности по този въпрос. Скъпи, добри ми Хенри, моля те, не усложнявай нещата. Ела веднага във Венеция. Наградата ти ще бъде безопасността, добруването и завръщането на Арабела сред нас. По каква друга причина Бог ме е направил най-великият магьосник на епохата, ако не за това?

Твой брат,

С.“

„Санта Мария Дзобенито“, Венеция

6 декември 1816 г.

Джонатан Стрейндж до преподобния Хенри Удхоуп

„Скъпи ми Хенри,

След последното писмо започнаха да ме измъчват угризения на съвестта. Знаеш, че никога не съм те лъгал, но признавам, че не ти казах достатъчно, за да си създадеш правилна представа за това как стоят нещата с Арабела. Тя не е мъргва, а… (12 зачеркнати реда, написаното не се чете) …под земята, в една могила, която те наричат «бръф». Жива, но не точно жива — нито мъртва, — омагьосана. От незапомнени времена те имат навика да крадат мъже и жени християни и да ги правят свои слуги или да ги принуждават — както в този случай — да участват в безрадостните им развлечения: танци, празненства, дълги скучни пиршества сред прах и пустота. От всички упреци, с които непрестанно се обсипвам, най-горчивият е, че съм я предал — нея, която бях длъжен да пазя.“

„Санта Мария Дзобенито“, Венеция

15 декември 1816 г.

Джонатан Стрейндж до преподобния Хенри Удхоуп

„Скъпи ми Хенри,

С прискърбие ти съобщавам, че вече имам по-сериозни основания за опасенията, които ти споделих в предишното си писмо[2]. Направих каквото можах, за да счупя решетките на черния й затвор, но без успех. Не знам нито едно заклинание, което би могло поне отчасти да противодейства на такава древна магия. Доколкото ми е известно, в целия английски канон няма подобно заклинание. Историите за магьосници, освободили пленници от Феерия, са оскъдни и крайно редки. В момента не мога да си спомня нито една. В някоя от книгите си Мартин Пейл описваше как феите могат да се отегчат от гостите си човеци и без предупреждение да ги изгонят от своя бръф: бедните пленници се озовават отново у дома, но стотици години след изчезването си. Може би тъкмо това ще стане. Арабела ще се върне в Англия дълго след като ние с теб сме умрели. От тази мисъл кръвта ми се смразява. Не мога да скрия от теб, че съм обзет от мрачно настроение. Времето и аз сме скарани. Всички часове са полунощ за мен. Имах стенен и джобен часовник, но ги счупих. Не можех да понеса присмеха им. Не спя. Не мога да се храня. Пия вино — и още нещо. От време на време подивявам. Тогава треперя, смея се и плача — не мога да определя колко дълго, може би час, може би ден. Но стига затова. Лудостта е ключът. Вярвам, че съм първият английски магьосник, който го е разбрал. Норел беше прав — той казваше, че не се нуждаем от помощта на феи. Казваше, че лудите и феите имат много общо помежду си, но тогава не разбирах какво има предвид — а и той не разбираше. Хенри, не можеш да си представиш колко отчаяно се нуждая от теб. Защо не идваш? Болен ли си? Не получавам отговори на писмата си, но това може да означава, че вече си на път за Венеция и настоящото ми писмо може изобщо да не стигне до теб.“

— Мрак, злочестина и самота! — възкликна злорадо джентълменът. — Ето какво му изпратих и то ще го измъчва през следващите сто години! О! Колко е паднал духом! Аз спечелих! Спечелих! — той запляска с ръце и очите му засвяткаха.

В стаята на Стрейндж в енорията „Санта Мария Дзобениго“ горяха три свещи — една на писалището, една на малкия боядисан шкаф и една в стенния свещник до вратата. Страничен наблюдател би си помислил, че това са единствените светлинки в целия свят. През прозореца на стаята се виждаше единствено нощ и тишина. Стрейндж — небръснат, със зачервени очи и разчорлена коса — правеше магии.

Стивън го гледаше със смесица от съжаление и ужас.

— И все пак не е толкова самотен, колкото би ми се искало — отбеляза джентълменът с обиден тон. — Има компания.

Така беше. Дребен чернокос мъж в скъпи дрехи стоеше облегнат на малкия боядисан шкаф и наблюдаваше Стрейндж с видим интерес и задоволство. От време на време изваждаше малък бележник и си записваше нещо в него.

— Това е лорд Байрон — каза Стивън.

— И кой е той?

— Много порочен джентълмен, сър. Поет. Скарал се е с жена си и е съблазнил сестра си.

— Наистина ли? Може би трябва да го убия.

— О, не правете това, сър! Вярно е, че греховете му са големи и той е на практика прогонен от Англия, но все пак…

— О, не ме интересува какви престъпления е извършил срещу другите хора! Интересуват ме престъпленията му срещу мен! Мястото му не е тук. Ах, Стивън, Стивън! Не ме гледайте с такъв ужас. Какво ви е грижа за един порочен англичанин? Ще ви кажа какво ще направя: в знак на голямата обич, която изпитвам към вас, няма да го убия сега. Ще му дам още — о! — пет години живот! Но след това той трябва да умре![3]

— Благодаря ви, сър — каза Стивън с искрена признателност. — Вие сте самата щедрост.

Изведнъж Стрейндж вдигна глава и извика:

— Знам, че си тук! Можеш да се криеш от мен колкото си искаш, но вече е късно! Знам, че си тук!

— С кого говорите? — попита Байрон. Стрейндж се намръщи. — Наблюдават ме. Шпионират ме!

— Наистина ли? И знаете ли кой?

— Една фея и един иконом!

— Иконом, значи? — Негова светлост се засмя. — Е, може да се каже, че джуджетата и гоблините са забавни, но икономите са ужасни!

— Какво? — попита Стрейндж.

Джентълменът с коса като глухарче се огледа тревожно из стаята.

— Стивън! Виждате ли някъде кутийката ми?

— Кутийка ли, сър?

— Да, да! Знаете за какво говоря! За кутийката с кутрето на скъпата ни лейди Поул!

— Не я виждам, сър. Но вече няма значение, нали? След като победихте магьосника…

— O, ето я! — извика джентълменът. — Виждате ли? Бяхте сложили ръката си на масата и неволно я бяхте скрили от погледа ми.

Стивън отмести ръката си. След кратко мълчание отбеляза: — Не я взехте, сър.

Джентълменът не обърна внимание на думите му, а тутакси се впусна да обижда магьосника и се хвали с победата си над него.

„Кутийката вече не е негова! — помисли си Стивън с възторжен трепет. — Той не може да я вземе! Сега тя принадлежи на магьосника! Може би магьосникът ще я използва, за да освободи лейди Поул!“

Стивън гледаше в очакване магьосникът да направи нещо. Но след половин час бе принуден да признае, че няма голяма надежда. Стрейндж крачеше из стаята, мърмореше заклинания под носа си и изглеждаше съвсем умопобъркан, лорд Байрон го питаше какво прави и отговорите на магьосника бяха безумни и неразбираеми (точно по вкуса на лорд Байрон). А колкото до кутийката, Стрейндж дори не я поглеждаше. Доколкото Стивън можеше да съди, магьосникът съвсем бе забравил за нея.

[1] Късните писма на Стрейндж от Венеция (и най-вече писмата му до Хенри Удхоуп) стават известни под това име след публикуването им в Лондон през януари 1817 година. По всяка вероятност адвокати и магьосници теоретици още дълго ще спорят за законността на публикуването им. Сигурно е, че Стрейндж никога не е давал разрешението си за това, а и Хенри Удхоуп винаги е твърдял, че не е разрешавал писмата да се публикуват. Удхоуп казва също, че в публикуваните писма някои неща са променени или добавени, вероятно от Хенри Ласелс и Гилбърг Норел. В „Животът на Джонатан Стрейндж“ Джон Сегундус публикува писма, които според него и Удхоуп са оригиналите. Именно тях поместваме тук. ↑

[2] Това предишно писмо така и не е открито. По всяка вероятност Стрейндж не го е изпратил. По думите на лорд Байрон (в писмо до Джон Мъри от 31 декември 1816 година) Стрейндж често пише дълги писма до приятелите си и после ги унищожава. Магьосникът признава на Байрон, че лесно се обърква и не помни кое писмо е изпратил и кое — не. ↑

[3] Байрон умира от простуда в Гърция пет години по-късно. ↑

58
ПОСЕЩЕНИЕТО НА ХЕНРИ УДХОУП

Декември 1816 година

— ДОБРЕ СТЕ НАПРАВИЛИ, че сте дошли при мен, мистър Удхоуп. Изучих много внимателно венецианската кореспонденция на мистър Стрейндж и освен явния ужас, който съвсем основателно сте отбелязали, в тези писма има много неща, невидими за лаиците. Мисля, че мога да кажа без всякаква суета, че в настоящия момент аз съм единственият човек в Англия, способен да ги разбере.

Беше късен следобед, три дни преди Коледа. В библиотеката на „Хановер Скуеър“ свещите и лампите още не бяха запалени. Беше онова особено време от деня, когато небето е светло и изпъстрено с цветове, но всички улици са мрачни. На масата имаше ваза с цветя, които на отслабващата светлина изглеждаха черни.

Мистър Норел седеше до прозореца с писмата на Стрейндж в ръце. Ласелс седеше край огъня и хладно се взираше в Хенри Удхоуп.

— Признавам, че откакто започнах да получавам тези писма, съм доста объркан — сподели Удхоуп на мистър Норел. — Отначало не знаех към кого да се обърна за помощ. Честно казано, не се интересувам от магия. Не съм следил модните спорове на тази тема. Но всички казват, че вие сте най-великият английски магьосник, а и някога бяхте учител на мистър Стрейндж. Ще ви бъда много признателен, сър, за всеки съвет, който можете да ми дадете.

Мистър Норел кимна.

— Не бива да вините мистър Стрейндж — каза той. — Професията на магьосника е рискована. Няма друга професия, която до такава степен да излага човек на опасните последици от суетата. В сравнение с нея политиката и правото са направо безобидни. Трябва да разберете, мистър Удхоуп, че аз положих големи усилия да го задържа при себе си, да го напътствам. Но неговият гений, който буди възхищение у всички ни, подвежда здравия му разум. Тези писма показват, че той се е заблудил много повече, отколкото бих могъл да предположа.

— Заблудил? Значи не вярвате в налудничавите му уверения, че сестра ми е жива?

— Не вярвам на нито една дума, сър, на нито една дума. Всичко това е плод на злополучното му въображение.

— Ах! — Хенри Удхоуп замълча, сякаш се мъчеше да прецени съотношението между разочарование и облекчение, които изпитваше. Накрая каза: — А какво е това странно твърдение, че времето е спряло? Разбирате ли нещо, сър?

Ласелс отвърна:

— Приятели в Италия ни съобщиха, че от няколко седмици мистър Стрейндж е заобиколен от неизменна тъмнина. Дали го е направил преднамерено или това е последица от неуспешна магия — не знаем. Възможно е също така да е засегнал някоя природна сила и тъмнината да е резултатът. Едно е сигурно: че някакво действие на мистър Стрейндж е предизвикало объркване в естествения ход на нещата.

— Разбирам — каза Хенри Удхоуп.

Ласелс го погледна строго.

— Това е нещо, което мистър Норел цял живот се е стремил да избегне.

— А-ха — отбеляза Хенри и се обърна към мистър Норел: — Но какво да направя, сър? Да отида ли при него, както ме моли?

Мистър Норел подсмръкна.

— По-важният въпрос според мен е кога най-скоро можем да го доведем обратно в Англия, където приятелите му ще се погрижат за него и бързо ще разсеят заблудите, които го измъчват.

— Може би трябва да му пишете, сър?

— А, не. Боя се, че малкото ми влияние над мистър Стрейндж се изчерпа още преди години. Войната в Испания ни навреди най-много. Преди да замине за Пиренейския полуостров, той се радваше да стои при мен и да усвоява всичко, на което го учех, но след това… — мистър Норел въздъхна. — Не, налага се да разчитаме на вас, мистър Удхоуп. Трябва да го накарате да се върне у дома и тъй като подозирам, че отиването ви във Венеция само ще удължи престоя му там и ще му внуши, че поне един човек вярва на заблудите му, горещо ви препоръчвам да не заминавате.

— Е, сър, трябва да призная, че много се радвам да чуя това. Непременно ще постъпя както ме съветвате. Ако бъдете така добър да ми върнете писмата, няма да ви безпокоя повече.

— Мистър Удхоуп — обади се Ласелс, — не бързайте толкова, моля ви! Разговорът ни съвсем не е приключил. Мистър Норел чистосърдечно и изчерпателно отговори на всичките ви въпроси. Сега вие трябва да му отвърнете със същото.

Хенри Удхоуп се намръщи с явно недоумение.

— Мистър Норел разсея най-голямата ми тревога. Ако мога да му услужа с нещо, разбира се, ще радвам да го сторя. Но не знам с какво…

— Може би не се изразих достатъчно ясно — прекъсна го Ласелс. — Имах предвид, че мистър Норел се нуждае от помощта ви, за да помогне на мистър Стрейндж. Какво друго можете да ни кажете за пътешествието на мистър Стрейндж из Италия? С какво се занимаваше, преди да изпадне в това печално състояние? Весел ли беше?

— Не! — възмути се Хенри, сякаш в този въпрос имаше нещо обидно. — Смъртта на сестра ми го покруси дълбоко! Поне в началото. Тогава беше много нещастен. Но когато пристигна в Генуа, всичко се промени — той помълча малко. — Сега не пише и дума за това, но по-рано писмата му изобилстваха откъм похвали по адрес на една млада дама — дъщерята на семейството, с което пътуваше. Дори започнах да подозирам, че възнамерява да се ожени повторно.

— Да се ожени повторно! — възкликна Ласелс. — И толкова скоро след смъртта на сестра ви? Боже мой! Колко непристойно! Колко неприятно за вас!

Хенри кимна наскърбен.

Последва кратка пауза и Ласелс каза:

— Надявам се, че по-рано не е изпитвал удоволствие от общуването с други дами? Имам предвид, когато мисис Стрейндж е била жива. Това би я накарало да се чувства много нещастна.

— Не! Не, разбира се! — възкликна Хенри.

— Моля да ме извините, ако съм ви засегнал. В никакъв случай не исках да проявя неуважение към сестра ви, тя беше очарователна жена. Но както знаете, подобни неща не са рядкост. Особено сред мъже с характерен начин на мислене — Ласелс протегна ръка към масата, където стояха писмата на Стрейндж до Хенри Удхоуп. Той се порови в купчината с един пръст и извади едно писмо. — Тук — каза Ласелс, след като пробяга с поглед по редовете — мистър Стрейндж пише: „Джеръми ми каза, че не си направил каквото те помолих. Но няма значение. Джеръми го направи и резултатът е точно какъвто очаквах.“ — Ласелс остави писмото и се усмихна очарователно на Хенри Удхоуп. — Какво е това, за което мистър Стрейндж ви е помолил и вие не сте направили? Кой е Джеръми и за какъв резултат става дума?

— Мистър Стрейндж… Мистър Стрейндж ме помоли да ексхумирам тялото на сестра си — Хенри сведе поглед. — Разбира се, не го направих. Тогава Стрейндж писал на слугата си Джеръми Джоунс. Много дръзка особа!

— И Джоунс ексхумирал тялото?

— Да. Имал приятел гробар в Клън. Двамата разкопали гроба. Не мога да ви опиша какво почувствах, когато разбрах какво е направил този човек.

— Да, представям си. Но какво са открили?

— Какво друго биха могли да открият, освен тялото на бедната ми сестра? Те обаче твърдят, че не са го намерили. Предпочитат да съчиняват нелепи истории.

— Какво казват?

— Няма да повтарям приказките на прислугата.

— Разбира се. Но мистър Норел би желал да оставите за момент този достоен за възхищение принцип и да говорите открито и чистосърдечно, тъй както той говори с вас.

Хенри прехапа устни.

— Казват, че в ковчега имало парче черно дърво.

— И нямало тяло? — попита Ласелс.

— Нямало тяло — каза Хенри.

Ласелс погледна мистър Норел. Мистър Норел сведе очи към ръцете в скута си.

— Но какво общо има смъртта на сестра ми с всичко това? — попита Хенри намръщен и се обърна към мистър Норел: — От това, което ми казахте, разбрах, че в смъртта на сестра ми няма нищо необикновено. Мислех, че според вас не става дума за магия!

— O, тъкмо обратното! — заяви Ласелс. — Разбира се, че става дума за магия. В това няма никакво съмнение! Въпросът е чия е магията.

— Моля? — попита Хенри.

— Разбира се, аз не съм достатъчно компетентен — каза Ласелс. — Само мистър Норел може да се справи с това.

Хенри гледаше объркан ту единия, ту другия.

— Кой е сега при Стрейндж? — попита Ласелс. — Има слуги, предполагам?

— Не, няма свои слуги. Мисля, че го обслужват хората на хазяина му. Приятелите му във Венеция са англичани. Струват ми се много странно семейство, обожават да пътуват — както дамите, така и джентълменът.

— Как се казват?

— Грейстоун или Грейфийлд. Не помня точно.

— И откъде са тези Грейстоун или Грейфийлд?

— Не знам. Не мисля, че Стрейндж изобщо ми е казвал. Джентълменът е бил корабен лекар, струва ми се, а жена му — вече покойница — е французойка.

Ласелс кимна. В стаята беше толкова тъмно, че Хенри Удхоуп не различаваше лицата на събеседниците си.

— Изглеждате ми блед и уморен, мистър Удхоуп — отбеляза Ласелс. — Може би лондонският въздух не ви понася?

— Напоследък не спя добре. Откакто започнах да получавам тези писма, сънувам само кошмари.

Ласелс кимна.

— Понякога човек може да усеща със сърцето си неща, които не би признал дори на себе си. Вие сте много привързан към мистър Стрейндж, нали?

Хенри Удхоуп придоби разбираемо озадачен вид, защото нямаше и най-малка представа за какво говори Ласелс, но каза само:

— Благодаря ви за съвета, мистър Норел. Непременно ще постъпя както предлагате, а сега може ли да получа обратно писмата си?

— А, колкото до това — отвърна Ласелс, — мистър Норел се чудеше дали не би могъл да ги задържи за известно време? Той смята, че от тях все още има какво да се научи.

Хенри Удхоуп понечи да възрази, затова Ласелс добави с известен укор:

— Той просто е загрижен за мистър Стрейндж! Всичко това е за негово добро.

Хенри остави писмата на мистър Норел и Ласелс. След като си тръгна, Ласелс каза:

— Следващата ни стъпка е да изпратим някого във Венеция.

— Да, наистина! — съгласи се мистър Норел. — Много бих искал да узная истинското положение на нещата.

— Ах, да, добре — Ласелс презрително се изсмя. — Истинското положение… Мистър Норел замига неразбиращо с малките си очички, но Ласелс не обясни какво е имал предвид.

— Не знам кого можем да изпратим — продължи магьосникът. — Италия е доста далеч. Доколкото знам, пътуването отнема близо две седмици. Не мога да се лиша от Чайлдърмас и за половината от това време.

— Хм — обади се Ласелс, — не е казано, че трябва да е Чайлдърмас. Всъщност има няколко причини да не изпращаме Чайлдърмас. Самият вие го подозирате в симпатия към стрейнджитите. Вижда ми се крайно нежелателно двамата да остават насаме в чужда страна, където могат да заговорничат срещу нас. Не, знам кого можем да изпратим.

На другия ден слугите на Ласелс обиколиха различни части на Лондон. Някои от местата, които посетиха, имаха много лоша слава, като бедняшките квартали „Сейнт Джилс“, „Севън Дайълс“ и „Сафрън Хил“, други бяха изискани и аристократични, като „Голдън Скуеър“, „Сейнт Джеймс“ и „Мейфеър“. Слугите събраха разнородна смесица от хора — шивачи, майстори на ръкавици, шапкари, обущари, лихвари (те бяха особено голям брой), съдебни пристави и пазачи от ареста за длъжници — и ги доведоха в дома на Ласелс на „Брутън Стрийт“. Когато се събраха в кухнята (господарят на къщата нямаше намерение да приема подобни хора в гостната си), Ласелс слезе и плати на всеки определена сума пари от името на някого другиго. Той им съобщи с хладна усмивка, че това е жест на благотворителност. В края на краищата ако не проявяваме щедрост на Коледа, кога друг път?

Три дни по-късно, на Свети Стефан, в Лондон неочаквано се появи херцог Уелингтън. От около година Негово сиятелство живееше в Париж, където командваше окупационната армия на съюзниците. Всъщност едва ли би било преувеличено да се каже, че понастоящем херцог Уелингтън управляваше Франция. Напоследък се задаваше въпросът дали армията на съюзниците трябва да остане във Франция, или може да се разотиде по домовете (каквото бе желанието на французите). През целия ден херцогът бе разговарял насаме с външния секретар лорд Касълрей по този важен въпрос, а по-късно отиде да вечеря с министрите в една къща на „Гросвенър Скуеър“.

Едва бяха започнали да се хранят, когато разговорът замря (рядко явление в присъствието на толкова много политици). Министрите като че ли очакваха някой да каже нещо. Премиер-министърът лорд Ливърпул неловко се изкашля и заговори:

— Може би не сте чули, но в Италия се носи слух, че Стрейндж е полудял. Херцогът се сепна и лъжицата се спря по средата на пътя към устата му.

Той огледа всички присъстващи и отново се съсредоточи върху супата си.

— Не изглеждате особено изненадан от тази новина — отбеляза лорд Ливърпул.

Негово сиятелство избърса уста със салфетката си.

— Не — каза той. — Не съм изненадан.

— Ще ни обясните ли защо? — попита сър Уолтър Поул.

— Мистър Стрейндж е ексцентричен човек — отвърна херцогът. — Околните лесно биха го сметнали за луд. Смея да кажа, че хората не са свикнали да общуват с магьосници.

Министрите очевидно не сметнаха този довод за толкова убедителен, колкото се струваше на Уелингтън. Те му представиха доказателства за лудостта иа Стрейндж: упоритото убеждение на магьосника, че жена му е жива, странното хрумване, че хората имат в главите си свещи и още по-необяснимото обстоятелство, че във Венеция вече не могат да се карат ананаси.

— Моряците, които карат плодовете в града, казват, че ананасите излитат от лодките, сякаш ги изстрелват с оръдия — обясни лорд Сидмаут, дребен сух човечец. — Разбира се, те карат и други плодове — ябълки, круши и така нататък. С другите плодове не се случва нищо, но вече няколко души са пострадали от летящите ананаси. Никой не знае защо магьосникът толкова мрази този плод.

Херцогът не се смути.

— Това нищо не доказва. Уверявам ви, на Пиренейския полуостров той правеше много по-невероятни неща. Но ако наистина е полудял, значи има причина. Послушайте съвета ми, господа, не се тревожете за това.

Последва кратко мълчание, докато министрите разсъждаваха над думите му.

— Искате да кажете, че е полудял нарочно? — попита недоверчиво един.

— Много е вероятно — отвърна херцогът.

— Но защо? — учуди се друг.

— Нямам ни най-малка представа. На Пиренеите се научихме да не му задаваме въпроси. Рано или късно ставаше ясно, че всичките му необясними и чудати действия са част от магиите му. Поставяйте му задачи, но не се учудвайте от нищо, което прави. Така, господа, се подхожда към магьосниците.

— Ах, но още не сте чули всичко! — възкликна първият лорд на Адмиралтейството. — Има и по-лошо. Казват, че той е заобиколен от постоянна тъмнина. Естественият ход на нещата е нарушен и сега една енория във Венеция тъне в безкрайна нощ!

Лорд Сидмаут добави:

— Дори вие, Ваше сиятелство, при цялата си съпричастност към този човек, трябва да признаете, че подобен покров от вечен мрак не води до нищо добро. Независимо от всичко, което магьосникът е направил за страната ни, не можем да се преструваме, че одобряваме покрова на вечния мрак.

Лорд Ливърпул въздъхна.

— Много съжалявам, че стана така. Със Стрейндж можеше да се говори като с обикновен човек. Винаги можех да разчитам на него да ни изтълкува действията на Норел. А сега трябва да намерим някого, който да ни изтълкува действията на Стрейндж.

— Да се обърнем към мистър Норел — предложи лорд Сидмаут.

— Не мисля, че можем да очакваме безпристрастна оценка от него — каза сър Уолтър Поул.

— Тогава какво да правим? — попита първият лорд на Адмиралтейството.

— Да изпратим писмо до австрийците — заяви херцог Уелингтън с обичайния си решителен тон. — Писмо, с което да им напомним за загрижеността на принц-регента и на британското правителство за съдбата на мистър Стрейндж, за това колко много дължи цяла Европа на смелостта и магическите способности на мистър Стрейндж през последните войни. Да им напомним колко неприятно ще ни бъде да научим, че с него се е случило нещо лошо.

— А! — обади се лорд Ливърпул. — Ето тук мненията ни се разделят, Ваше сиятелство. Аз мисля, че ако със Стрейндж се случи нещо лошо, то няма да дойде от австрийците. Много по-вероятно е да дойде от самия Стрейндж.

В средата на януари книжар на име Тайтъс Уоткинс издаде книга, озаглавена „Черните писма“, за която се твърдеше, че съдържа писма на Стрейндж до Хенри Удхоуп. Носеха се слухове, че мистър Норел е платил всички разходи по издаването й. Хенри Удхоуп се кълнеше, че никога не е давал разрешение за публикуване на писмата. Казваше също, че някои от тях са променени: местата, където се споменава за работата на Норел с лейди Поул, са премахнати, а са добавени други неща, много от които навеждат на мисълта, че Стрейндж е убил жена си с магия.

Приблизително по същото време един от приятелите на лорд Байрон, човек на име Скроуп Дейвис, предизвика сензация, когато обяви, че възнамерява да съди мистър Норел от името на лорд Байрон за опит да се сдобие по магически път с частна кореспонденция на Негова светлост. Скроуп Дейвис посети един адвокат в „Линкълнс Ин“ и подписа клетвена декларация, в която заявяваше следното: че наскоро е получил няколко писма от Байрон, в които Негова светлост говори за стълб от вечен мрак, погълнал енорията „Санта Мария Дзобениго“ във Венеция и за лудостта на Джонатан Стрейндж. Скроуп Дейвис оставил писмата на тоалетната масичка в стаята си на „Джърмин Стрийт“ в „Сейнт Джеймс“. Една вечер — според него на 7 януари — той се обличал с намерението да отиде в клуба си. Посегнал да вземе четката си за коса, когато забелязал, че писмата се въртят като сухи листа, подхванати от бриз. Но в стаята нямало бриз, който да причини това движение, и отначало Дейвис бил озадачен. Взел писмата и забелязал, че буквите върху страниците също се държат странно. Чертичките се откачали от ченгелчетата и се веели като пране на силен вятър. Изведнъж му дошло наум, че буквите се намират под влиянието на магия. По професия той бил комарджия и като всички опитни комарджии имал бърза мисъл и бистра глава. Бързо пъхнал писмата в Библията между страниците на Евангелието от Марка. После казал на неколцина приятели, че макар и невежа в магическата теория, му хрумнало, че нищо не може да пропъди зла магия както Светото писание. И излязъл прав: писмата останали у него и непроменени. Впоследствие като популярен анекдот във всички джентълменски клубове се разказвало, че най-невероятното в цялата история е не че мистър Норел се опитал да се сдобие с писмата, а че Скроуп Дейвис, известен развратник и пияница, държи в дома си Библия.

59
ЛЕУКРОКУТА, ВЪЛКЪТ НА ВЕЧЕРТА

Януари 1817 година

ЕДНА СУТРИН В СРЕДАТА на януари доктор Грейстийл излезе на улицата и спря за момент да оправи ръкавиците си. Когато вдигна глава, случайно забеляза дребен човек, скрил се на завет от вятъра в ъгъла на вратата отсреща.

Всички врати във Венеция са живописни, а понякога и хората, застанали пред тях. Този човек беше доста нисък и въпреки явната си бедност се отличаваше с голяма степен на суетност. Дрехите му бяха много износени и опърпани, но той се бе опитал да подобри вида им, като беше излъскал всичко, което можеше да се излъска, и изчеткал всичко останало. Беше белосал старите си пожълтели ръкавици с толкова много тебешир, че бе оставил дребни тебеширени отпечатъци на вратата зад себе си. На пръв поглед човекът притежаваше всички признаци на франт, а именно дълга верижка за часовник с множество дрънкулки по нея и лорнет; но след по-внимателно вглеждане се виждаше, че той няма верижка за часовник, а само лъскав златен ширит, който старателно бе промушил през илика на едно от копчетата си. Украшенията по верижката също бяха не украшения за часовник, а шепа тенекиени сърчица, кръстчета и образи на Дева Мария — неща, които италианските улични търговци продават за един-два франка. Но най-забележителен беше лорнетът му — любимата дрънкулка на всички суетни дендита. Използват ги, за да оглеждат с недоумение онези, които са недотам модно облечени. Може би този странен дребен човек се чувстваше гол без лорнет и на негово място бе закачил голяма кухненска лъжица.

Доктор Грейстийл грижливо отбеляза в паметта си тези ексцентрични подробности, за да може по-късно да се посмее над тях с приятели. После си спомни, че единственият му приятел в града е Стрейндж, а Стрейндж вече не се интересува от такива неща.

Изведнъж дребният човечец се отдели от вратата и тръгна към доктор Грейстийл. Спря, наклони глава на една страна и каза на английски език:

— Вие ли сте доктор Грейфийлд?

Доктор Грейстийл се стъписа от това, че човекът го е заговорил, и не отвърна веднага.

— Вие ли сте доктор Грейфийлд, приятелят на магьосника?

— Да — отговори учуден доктор Грейстийл. — Но името ми е Грейстийл, сър, не Грейфийлд.

— Хиляди извинения, драги ми докторе! Някой глупак ми е съобщил погрешно името ви. Покрусен съм! Уверявам ви, вие сте последният човек на света, когото бих искал да обидя! Уважението ми към лекарската професия е безгранично! А ето че сега стоите тук с цялото достойнство на човек, който слага лапи и мери пулсове, и си мислите: „Коя е тази странна особа, която смее да ме заговаря на улицата, сякаш съм обикновен човек?“ Позволете да ви се представя! Идвам от Лондон от името на приятели на мистър Стрейндж, които щом чуха до каква степен разумът му се е размътил, така се разтревожиха, че си позволиха да ме изпратят тук, за да разбера как е!

— Хм! — намръщи се доктор Грейстийл. — Честно казано, бих искал да са по-разтревожени. Писах им още в началото на декември — преди шест седмици, сър! Преди шест седмици!

— О, точно така! Покъртително, нали? Те са най-ленивите хора на света! Мислят само за собственото си удобство! Докато вие, единственият верен приятел на магьосника, се терзаете тук, във Венеция! — човекът помълча малко. — Така е, нали? — попита той с напълно променен тон, — Той няма други приятели освен вас?

— Е, лорд Байрон… — започна доктор Грейстийл.

— Байрон! — възкликна дребният човечец. — Наистина! Честна дума! Луд, че и приятел на лорд Байрон! — по тона му личеше, че няма нищо по-лошо на света. — О, скъпи ми доктор Грейстийл! Имам хиляди въпроси към вас! Има ли място, където можем да поговорим на четири очи?

Вратата на дома на доктор Грейстийл бе точно зад гърба му, но неприязънта му към ниския мъж нарастваше с всяка изминала секунда. Въпреки готовността си да помогне на Стрейндж и на приятелите му докторът нямаше желание да кани непознатия в дома си. Затова промърмори нещо за това, че в момента слугата му е излязъл на пазар в града. На няколко пресечки има малко кафене, защо не поговорят там?

Дребният мъж се усмихна с неохотно примирение.

Тръгнаха към кафенето. Пътят им минаваше покрай един канал. Човекът вървеше отдясно на доктор Грейстийл, откъм страната на канала, и говореше, а докторът се оглеждаше. Той случайно беше обърнал поглед към водата и видя как най-неочаквано на повърхността й се появи вълна — една-единствена вълна. Това само по себе си беше достатъчно странно, но онова, което последва, беше още по-необяснимо. Вълната се втурна към тях и се разплиска в каменната стена на канала, и в този момент промени формата си: към крака на дребния мъж се протегнаха водни пръсти, сякаш се опитваха да го дръпнат в канала. Щом водата се докосна до крака му, мъжът изохка и отскочи встрани, но като че ли не забеляза нищо необичайно, а доктор Грейстийл не каза какво е видял.

Кафенето беше гостоприемно убежище от студения влажен януарски въздух. Вътре бе топло и задимено — може би малко тъмно, но тъмнината беше уютна. Боядисаните в кафяво стени и таван бяха потъмнели от времето и тютюневия дим, но искренето на бутилките вино, сиянието на калаените халби, блясъкът на гледжосаните глинени съдове и златните рамки на огледалата правеха обстановката приветлива. На плочките пред печката лежеше влажен ленив спаниел. Доктор Грейстийл неволно докосна ухото му с върха на бастуна си и кучето тръсна глава и изсумтя.

— Трябва да ви предупредя — започна докторът, когато келнерът им донесе кафе и бренди, — че в града се носят всевъзможни слухове за мистър Стрейндж. Хората говорят, че призовава вещици и че си е направил прислужник от огън. Едва ли ще повярвате на подобни безсмислици, но е по-добре да сте подготвен. Ще го намерите печално променен. Глупаво би било да се преструваме, че не е така. Но в душата си е същият. Всичките му прекрасни качества, всичките му добродетели са си на мястото. Ни най-малко не се съмнявам в това.

— Наистина ли? Но, кажете ми, вярно ли е, че изял обувките си? Вярно ли е, че превърнал няколко души в стъкло и после ги замерял с камъни?

— Изял обувките си? — възкликна доктор Грейстийл. — Кой ви каза?

— O, няколко души: мисис Кендъл-Блеър, лорд Поуп, сър Галахад Денехи, мис Ъндърхилс… — дребният човек изреди дълъг списък от имена на английски, ирландски и шотландски дами и господа, които понастоящем се намираха във Венеция и околните градове.

Доктор Грейстийл остана поразен. Защо приятелите на Стрейндж ще се осведомяват от всички тези хора вместо от него?

— Не чухте ли какво ви казах преди малко? Това са точно глупавите безсмислици, за които говорех!

Дребният човек се засмя със задоволство.

— Търпение! Търпение, драги ми докторе! Умът ми не е така бърз като вашия. Докато вие сте развивали своя с анатомия и химия, моят е пребивавал в леност — той се разбъбри надълго и нашироко за това как никога не се е посвещавал на сериозно учение, как учителите му са се отчайвали от него и как няма никакви способности в тази насока.

Но доктор Грейстийл вече не си правеше труда да го слуша. Той размишляваше. Преди малко му беше хрумнало, че дребният мъж го бе заговорил с намерението да се представи, но някак беше пропуснал да го направи. Доктор Грейстийл тъкмо се канеше да го попита за името му, когато непознатият зададе въпрос, който пропъди от главата му всички останали мисли.

— Имате дъщеря, нали?

— Моля?

Очевидно останал с впечатлението, че доктор Грейстийл е глух, дребният мъж повтори въпроса си на по-висок глас.

— Да, имам, но…

— Казват, че сте я накарали да замине от града?

— Казват! Кой го казва? Какво общо има дъщеря ми с всичко това?

— O! Просто се говори, че е заминала веднага след като магьосникът е полудял. Това показва, че се страхувате да не й се случи нещо лошо!

— Предполагам, че сте чули това от мисис Кендъл-Блеър и така нататък — сопна се доктор Грейстийл. — Те са чисто и просто шайка глупци.

— О, не бих казал! Но накарахте ли дъщеря си да замине?

Доктор Грейстийл не отговори.

Дребният мъж наклони глава първо на една, после на друга страна и се усмихна като човек, който знае тайна и е готов да смае всички с нея.

— Разбира се, знаете — продължи той, — че Стрейндж е убил съпругата си.

— Какво? — доктор Грейстийл млъкна, после се изсмя. — Не вярвам на това!

— O, трябва да вярвате — каза дребничкият мъж и се наведе напред. — Всички го знаят! Собственият брат на дамата, достопочтен господин, свещеник — мистър Удхоуп, — е бил там, когато дамата е издъхнала, и е видял всичко с очите си.

— Какво е видял?

— Куп подозрителни обстоятелства. Дамата била омагьосана. Толкова омагьосана, че от сутрин до вечер не знаела какво върши. И никой не можел да даде обяснение за това. Всичко е работа на съпруга й. Разбира се, той ще се опита да използва магия, за да избегне наказанието, но мистър Норел, който е съсипан, изцяло съсипан от жал за бедната дама, ще му попречи. Мистър Норел е категоричен, че Стрейндж трябва да бъде съден за престъпленията си.

Доктор Грейстийл поклати глава.

— Каквото и да кажете, няма да ме накарате да повярвам на тази клевета. Стрейндж е почтен човек!

— O, напълно! И все пак практикуването на магия е унищожило и по-велики умове от неговия. Попадне ли в лоши ръце, магията може да разруши всяка добродетел и да усили всяко зло у човека. Стрейндж се изправи срещу учителя си — най-търпеливият, мъдър, благороден, добър…

Увлечен в изреждането на епитети, дребният мъж като че ли забрави какво е искал да каже: разсея го изпитателният поглед на доктор Грейстийл. Докторът подсмръкна.

— Чудна работа — бавно произнесе той. — Казвате, че ви изпращат приятели на мистър Стрейндж, но пропуснахте да ми кажете кои са тези приятели. Едно е сигурно; много странен е този приятел, който разправя навсякъде, че Стрейндж е убиец.

Дребният мъж не каза нищо.

— Дали не е сър Уолтър Поул?

— Не — важно отговори мъжът, — не е сър Уолтър.

— Тогава учениците на мистър Стрейндж? Забравих как се казваха.

— Всички го забравят. Те са най-незапомнящите се хора на света.

— Те ли са?

— Не.

— Мистър Норел?

Дребният мъж мълчеше.

— Как се казвате? — попита доктор Грейстийл.

Мъжът завъртя глава на една, после на друга страна. Но като не намери начин да избегне такъв директен въпрос, отвърна:

— Дролайт.

— О-хо-хо! Намерил кой да сипе обвинения! Да, наистина вашата дума ще има голяма тежест срещу думата на един честен човек, срещу магьосника на самия херцог Уелингтън! Кристофър Дролайт! Прочут в цяла Англия като лъжец, крадец и мошеник!

Дролайт се изчерви и обидено примигна срещу доктора.

— Кой сте вие да говорите така? — изсъска той. — Стрейндж е богат и вие искахте да ожените дъщеря си за него! Къде е почтеността тук, драги ми докторе? Къде е почтеността тук?

Доктор Грейстийл изпъшка от нетърпение и гняв. Той стана от стола си.

— Ще обиколя всички английски семейства във Венеция. Ще ги предупредя да не говорят с вас! Още сега отивам. Не ви желая приятен ден! Не ви казвам „довиждане“! — при тези думи докторът хвърли няколко монети на масата и излезе.

Последната част от разговора бе на висок глас и с гневен тон. Келнерите и останалите посетители в кафенето с любопитство гледаха Дролайт, който бе останал да седи сам. Той изчака вероятността да срещне доктора на улицата да намалее и също излезе от кафенето. Докато вървеше из града, водата в каналите се движеше странно. На повърхността се образуваха вълни и го следваха, като от време на време се спускаха към краката му и прехвърляха ръбовете на канала. Но Дролайт изобщо не забелязваше.

Доктор Грейстийл удържа на думата си. Той посети всички британски семейства в града и ги предупреди да не разговарят с Дролайт. Дролайт не се безпокоеше от това. Вниманието му бе насочено към прислужниците, келнерите и гондолиерите. Той знаеше от опит, че този тип хора знаят много повече от господарите, на които служат, а ако не знаеха — е, Дролайт можеше да поправи това, като сам им разкаже по нещо. Скоро голям брой хора говореха, че Стрейндж е убил жена си, че се е опитал да се ожени насила за мис Грейстийл в катедралата „Свети Марко“ и че сватбата е била осуетена от пристигането на австрийски войници, че имал уговорка с лорд Байрон за в бъдеще да делят съпругите и любовниците си. Дролайт разказваше за Стрейндж всяка лъжа, която му дойдеше наум, но съчинителските му способности не бяха големи, затова той се радваше да се улови за всеки полуслух, за всяка сурова мисъл, която се въртеше в главите на информаторите му.

Един гондолиер го запозна с Мариана Сегати, жена на собственик на магазин за платове и любовница на лорд Байрон. С помощта на преводач Дролайт я обсипа с комплименти и й разказа скандални тайни за богатите дами в Лондон, които, както я увери, не могат да се мерят с нея по хубост. Тя му каза, че по думите на лорд Байрон Стрейндж не излиза от стаята си, пие вино и бренди и прави магии. В това нямаше нищо интересно, но жената каза на Дролайт малкото, което знаеше за магьосника в поемата на Байрон: как заговорничи със зли духове и се опълчва срещу боговете и цялото човечество. Дролайт добросъвестно прибра тези литературни измислици в торбата си с лъжи.

Но от всички обитатели на Венеция онзи, с когото Дролайт най-много желаеше да поговори, беше Франк. Обидите на доктор Грейстийл го бяха засегнали дълбоко и той бързо реши, че най-доброто отмъщение би било да направи прислужника му предател. Затова Дролайт изпрати на Франк писмо, с което го канеше в малка винарна в „Сан Поло“. За негово учудване Франк прие поканата.

Прислужникът дойде в уречения час. Дролайт поръча кана червено вино и напълни чашите.

— Франк — започна той с тих дружелюбен глас, — завчера говорих с господаря ти, както може би знаеш. Той изглежда много суров старец — никак не е любезен. Надявам се, че работата при него ти харесва? Споменавам това, защото мой близък приятел на име Ласелс само преди два дни казваше колко трудно се намира добра прислуга в Лондон и ако някой му помогне да намери добър прислужник, той е готов да плати колкото и да е.

— O — отбеляза Франк.

— Мислиш ли, че би ти харесало да живееш в Лондон, Франк?

Франк замислено чертаеше кръгове по масата с няколко разлети капки вино.

— Може би — каза той.

— Защото — енергично продължи Дролайт, — ако ми направиш една-две дребни услуги, бих могъл да разкажа на приятеля си за това колко си ми помогнал и не се съмнявам, че той веднага ще каже, че ти си човекът, когото търси!

— Какви услуги? — попита Франк.

— O! Ами първата е съвсем лесна! Наистина, само като ти кажа каква е, с радост ще я направиш, дори да не получиш нищо в замяна. Виждаш ли, Франк, боя се, че скоро с господаря ти и дъщеря му ще се случи нещо ужасно. Магьосникът е намислил да им навреди. Аз се опитах да предупредя господаря ти, но той е толкова упорит, че не пожела и да чуе. Не мога да спя от тревога. Проклинам се за глупостта си и за това, че не можах да му обясня по-добре. Но те ти вярват, Франк. Можеш да им подхвърлиш една-две думи — не на господаря, а на сестра му или на дъщеря му — за злите намерения на Стрейндж, за да бъдат нащрек.

После Дролайт каза на Франк за убийството на Арабела Стрейндж и за уговорката на Стрейндж с Байрон да делят жените си. Франк кимна предпазливо.

— Трябва да бъдем нащрек с магьосника — заключи Дролайт. — Другите вярват на лъжите и заблудите му, най-вече господарят ти. Затова е особено важно ти и аз да съберем колкото може повече сведения, за да разкрием злите му помисли пред света. Кажи ми сега, Франк, има ли нещо, което да си забелязал, някаква дума, изречена неволно от магьосника, нещо, което да ти се е сторило подозрително?

— Е, като стана дума за това — каза Франк и се почеса по главата, — има едно нещо.

— Наистина ли?

— На никого не съм казал за това. Дори на господаря си.

— Отлично! — усмихна се Дролайт.

— Само че не мога добре да го обясня. По-добре да ви го покажа.

— О, разбира се! Къде трябва да отидем?

— Да излезем навън. От тук се вижда.

Франк и Дролайт излязоха навън и Дролайт се огледа. Това беше най-типичният венециански пейзаж. Пред тях имаше канал, а от другата му страна — жълтокафява църква. Пред една отворена врата седеше слугиня и скубеше гълъби: мръсната им перушина се бе разпиляла в сивобял кръг пред нея. Навсякъде се виждаха къщи, статуи, въжета с пране и саксии с цветя. А в далечината се извисяваше отвесният гладък стълб на Мрака.

— Е, може би не точно тук — каза Франк. — Не се вижда от къщите. Направете няколко крачки напред и ще го видите.

Дролайт пристъпи няколко крачки напред.

— Тук ли? — попита той, като продължаваше да се оглежда.

— Да, точно тук — каза Франк и го ритна в канала. Оглушителен плясък.

Франк постоя още малко, колкото да сподели някои наблюдения относно морала и характера на Дролайт, като го нарече лъжлив коварен мошеник, долно куче, подъл страхлив мерзавец, змия и свиня. Тези забележки със сигурност облекчиха Франк, но не стигнаха до Дролайт, който по същото време беше под водата и нямаше как да ги чуе.

Водата го блъсна като юмрук, ожули цялото му тяло и му изкара въздуха. Той пропадна в мътните дълбини. Не можеше да плува и беше сигурен, че ще се удави. Но само след секунди го подхвана силно течение и го понесе със страшна бързина. По някаква причудлива случайност движението на водата току го подхвърляше към повърхността и той успяваше да си поеме дъх. Безпомощен да се спаси, той пребиваваше в състояние на неописуем ужас. По едно време забързаната вода го подхвърли нависоко и той успя да зърне пристан, окъпан в слънчева светлина (не можа да разпознае мястото); видя как бялата разпенена вода се удря в камъните и облива хора и къщи, видя уплашените лица на хората. Разбра, че водата не го е завлякла в морето, както си мислеше, но дори тогава не му хрумна, че течението е някак противоестествено. Случваше се да го повлече в определена посока, друг път просто го въртеше и подмяташе и той беше сигурен, че краят му е дошъл. После изведнъж водата сякаш се отегчи да го подхвърля, движението внезапно секна и той се намери проснат на някакво каменно стълбище. Почти не усещаше студения въздух и полъха от каменните сгради.

Той задиша учестено, като поемаше въздух на големи разтърсващи глътки, и точно когато му стана по-леко да диша, избълва големи количества студена солена вода. После дълго време лежа неподвижно със затворени очи, тъй както мъж лежи на гърдите на любимата си. Не мислеше за абсолютно нищо. Ако му бяха останали някакви желания, те просто бяха застинали безжизнено в душата му. Много по-късно той осъзна първо, че камъните вероятно са мръсни, и, второ, че трепери от студ. Забеляза, че е невероятно тихо и никой не му се притича на помощ. Той седна и отвори очи.

Наоколо цареше мрак. В тунел ли се намираше? В изба? Под земята? Всяка от тези възможности му се виждаше еднакво зловеща, защото той нямаше и най-малка представа как се е озовал тук и как би могъл да се измъкне. Но после усети леден полъх на бузата си, вдигна очи нагоре и видя белите зимни звезди. Нощ!

— Не, не, не! — изкрещя той с молба и се сви разтреперан на каменния пристан.

Сградите тънеха в мрак и пълна тишина. Единственото живо и светло нещо бяха звездите. Съзвездията му заприличаха на гигантски искрящи букви — букви от незнайна писменост. Дролайт беше убеден, че магьосникът е подредил звездите в букви и ги е използвал, за да напише заклинание срещу него. Накъдето и да погледнеше, той виждаше черна нощ, звезди и тишина. В нито една от къщите нямаше светлинка и ако това, което му бяха казали, бе вярно, в нито една от къщите нямаше хора. С изключение на магьосника.

С голямо нежелание той стана и се огледа. Наблизо имаше малък мост. В другия край на моста започваше уличка, която се губеше между високите стени на тъмните къщи. Можеше да тръгне натам или по-добре по павираната улица покрай канала. Тя изглеждаше като заскрежена на светлината от звездите и имаше особено призрачен вид. Той избра малката уличка и тъмнината.

Мина по моста и тръгна между къщите. Уличката бързо го изведе на площад. На него излизаха няколко други улички. По коя да тръгне? Той си помисли за всички черни сенки, покрай които трябваше да мине, за всички смълчани врати. Ами ако никога не се измъкне? От тази мисъл му прилоша и краката му се подкосиха.

На площада имаше църква. Дори на звездната светлина фасадата й изглеждаше зловещо с издадените си колони и наежените си статуи. Ангели с разперени криле надуваха тромпети, тъмна фигура стоеше с разперени ръце под каменен покров, слепи лица се взираха в Дролайт изпод тъмни арки.

„Откъде да знам дали магьосникът не е някъде тук?“ — помисли си той и започна да се взира последователно във всяка тъмна фигура, за да се увери, че никоя от тях не е Джонатан Стрейндж. Веднъж започнал, не можеше да спре — все му се струваше, че ако се обърне дори за миг, някоя от фигурите ще помръдне. Той почти се бе уверил, че няма страшно и че може да се отдалечи от църквата, когато нещо привлече погледа му — нещо необичайно в гъстия мрак пред вратата. Дролайт се вгледа по-внимателно. Нещо — или някой — лежеше на стълбите. Човек. Лежеше проснат на стълбите като в безсъзнание, по очи, закрил главата си с ръка.

Няколко секунди, които му се сториха цяла вечност, Дролайт стоеше и чакаше да види какво ще стане.

Нищо не стана.

После изведнъж го осени мисълта, че магьосникът е мъртъв! Може би в лудостта си се беше самоубил? Обля го неизразимо чувство на радост и облекчение. В пристъп на въодушевление Дролайт се разсмя на висок глас — оглушителен звук сред безмълвието. Тъмната фигура на тъмните стъпала не помръдна. Той се приближи и се надвеси над тялото. Не се чуваше дишане. Дролайт съжали, че няма пръчка, за да го бодне с нея.

Изведнъж фигурата се завъртя.

Дролайт нададе ужасен вопъл.

Тишина. После:

— Познавам те! — прошепна Стрейндж.

Дролайт направи опит да се засмее. Винаги използваше смеха като средство, с което да предразположи жертвите си. Смехът действа успокояващо, нали? Всички сме приятели? Но от устата му излезе само странен скърцащ звук.

Стрейндж стана и пристъпи към Дролайт. Дролайт отстъпи назад. На звездната светлина той виждаше магьосника по-ясно. Започваше да разпознава чертите на някогашния Стрейндж. Краката му бяха боси. Сюртукът и ризата му бяха разкопчани и ясно личеше, че от няколко дни не се е бръснал.

— Познавам те — прошепна отново Стрейндж — Ти си… Ти си… — той размаха ръце във въздуха, сякаш чертаеше магически символи. — Ти си Леукрокута!

— Леу… — опита се да повтори Дролайт.

— Ти си Вълкът на вечерта! Ходиш на лов за хора! Баща ти е хиена, а майка ти — лъвица! Имаш тяло на лъв, ходиш на две копита като сатана. Не можеш да гледаш назад. Имаш един дълъг зъб и нямаш венци, но можеш да приемаш човешки облик и да примамваш хората с човешки глас!

— Не, не! — примоли му се Дролайт. Искаше да каже нещо повече, да обясни, че не притежава никакви такива неща, че Стрейндж греши, но устата му беше твърде пресъхнала и скована от страх, за да може да образува думи.

— И сега — спокойно продължи Стрейндж — аз ще възвърна истинския ти облик! — той вдигна ръце и изкрещя: — Абракадабра!

Дролайт падна на земята и закрещя, а Стрейндж избухна в такъв смях — неестествен, безумен смях, — че започна да се превива и да подскача по паважа на площада.

Постепенно страхът на единия и веселието на другия утихнаха. Дролайт осъзна, че не се е превърнал в страшно чудовище, а Стрейндж стана спокоен, почти строг.

— Леукрокута — прошепна той, — стани.

Все още разтреперан, Дролайт се изправи на крака.

— Леукрокута, защо си дошъл? Не, почакай! Знам защо — Стрейндж щракна с пръсти. — Аз те доведох тук. Кажи ми, Леукрокута, защо разпитваш за мен? Кога изобщо съм правил нещо тайно? Защо просто не дойде да ме попиташ? Щях да ти кажа всичко!

— Те ме накараха! Ласелс и Норел. Ласелс плати дълговете ми и аз излязох от „Кингс Бенч“[1]. Винаги съм бил твой п-приятел.

— Дролайт леко се запъна; дори луд човек трудно би повярвал на това.

Стрейндж вдигна глава — вероятно за да изгледа презрително Дролайт, но в тъмнината изражението му не се виждаше.

— Бях луд, Леукрокута! — изсъска магьосникът. — Казаха ли ти това? Е, вярно е. Бях луд и отново ще бъда. Но откакто ти дойде в града, аз се въздържам от… Въздържам се от някои заклинания, за да може когато те срещна, да бъда с ума си. С предишния си ум. За да мога да те позная и да си спомня какво съм искал да ти кажа. В тъмнината научих много неща, Леукрокута, и едно от тях е следното: не мога да го направя сам. Доведох те тук, за да ми помогнеш.

— Наистина ли? Радвам се! Ще направя всичко! Благодаря! Благодаря! — но докато говореше това, Дролайт се чудеше колко още Стрейндж смята да го държи тук и от тази мисъл главата му се размъти.

— Как е… Как е… — Стрейндж като че ли се затрудняваше да подреди мислите си. Той размаха ръце във въздуха. — Как е името на съпругата на Поул?

— Лейди Поул.

— Да, но имах предвид… другите и имена.

— Ема Уинтъртаун.

— Да, така беше. Ема Уинтъртаун. Къде е тя? Имам предвид сега.

— Отвели са я в лудница в Йоркшир. Това би трябвало да е тайна, но аз я разкрих. В „Кингс Бенч“ се запознах с един човек, който има син, чиято любима е шивачка на палта и тя разбрала за това, защото я наели да ушие топли дрехи за лейди Поул — в Йоркшир е много студено. Завели са я на място на име Стеър… нещо си — имам предвид лейди Поул, не шивачката. Стеър… Чакайте! Ще ви кажа! Знаех го, кълна се! Стеъркрос Хол в Йоркшир!

— Стеъркрос? Това име ми е познато.

— Да, да, така е! Защото наемателят е ваш приятел. Някога е бил магьосник в Нюкасъл или Йорк, или друг северен град — само че не знам как се казва. Мисля, че преди време мистър Норел се е отнесъл зле с него — може би дори неведнъж. И когато лейди Поул полудя, Чайлдърмас реши да поправи поне отчасти стореното зло, като го препоръча за санитар на сър Уолтър.

Последва мълчание. Дролайт се питаше дали Стрейндж е разбрал нещо от обяснението му. След малко Стрейндж каза:

— Ема Уинтъртаун не е луда. Само изглежда луда. Но вината за това е на Норел. Той е призовал представител на народа на феите, за да възкреси лейди Поул от мъртвите, и в замяна му е дал много права над нея. Същата тази фея застраши свободата на краля на Англия и е омагьосала поне още двама поданици на Негово величество, един от които е жена ми! — той помълча малко. — Първата ти задача, Леукрокута, е да повториш пред Джон Чайлдърмас всичко, което току-що ти казах, и да му предадеш това.

Стрейндж извади нещо от джоба на сюртука си и го подаде на Дролайт. Приличаше на малка кутийка като кутийките за енфие, само че беше малко по-издължена и тясна. Дролайт я взе и я прибра в джоба си.

Стрейндж дълбоко въздъхна. Усилието да подрежда думите в логична последователност очевидно го изтощаваше.

— Втората ти задача е… Втората ти задача е да предадеш послание до всички магьосници в Англия. Разбираш ли?

— О, да! Но…

— Но какво?

— Но магьосникът е само един.

— Какво?

— Магьосникът е само един, сър. Сега, когато сте тук, в Англия има само един магьосник.

Стрейндж като че ли се замисли над това.

— Учениците ми — каза той. — Учениците ми са магьосници. Всички мъже и жени, които някога са искали да бъдат ученици на Норел, са магьосници. Чайлдърмас е магьосник. Сегундус е магьосник. Хънифут. Читателите на списанията за магия. Членовете на някогашните общества. Англия е пълна с магьосници. Стотици! Може би хиляди! Норел им отне това право. Норел ги отрече. Норел ги накара да замълчат. Но въпреки това те са магьосници. Предай им следното — Стрейндж прокара длан по челото си. Дишаше тежко. — Дървото говори на камъка, камъкът говори на водата. Не е толкова трудно, колкото сме си мислили. Кажи им да четат написаното на небето. Кажи им да питат дъжда! Всички стари съюзи на Джон Ъскглас са още в сила. Аз изпращам вестоносци да напомнят на камъните, на небето и на дъжда за старите им обещания. Кажи им… — но Стрейндж се затрудняваше да намери нужните думи. Той начерта нещо във въздуха. — Не мога да го обясня. Разбираш ли, Леукрокута?

— Да. O, да! — отвърна Дролайт, макар да нямаше никаква представа за какво говори Стрейндж.

— Добре. А сега повтори посланията, които ти предадох. Кажи ми ги.

Дролайт се подчини. Дългите години събиране и разпространяване на злобни клюки бяха развили способността му да помни имена и факти. Той помнеше отлично първото послание, но от второто му бяха останали няколко несвързани изречения за магьосници, застанали в дъжда и загледани в камъните.

— Ще ти покажа — каза Стрейндж — и тогава ще разбереш. Ако изпълниш тези три задачи, Леукрокута, няма да ти отмъстя. Няма да ти сторя зло. Предай тези три послания и после можеш да се върнеш към нощните си похождения, към разкъсването на мъже и жени.

— Благодаря! Благодаря! — отвърна Дролайт, но изведнъж осъзна нещо и се ужаси. — Три? Но, сър, вие ми предадохте само две послания!

— Три, Леукрокута — отсече Стрейндж. — Трябва да предадеш три послания.

— Да, но вие не ми казахте кое е третото!

Стрейндж не отговори. Той се обърна и замърмори нещо под носа си.

Въпреки ужаса си Дролайт изпитваше силно желание да хване магьосника и да го разтърси. И вероятно щеше да го направи, ако очакваше това да даде резултат. По лицето му потекоха сълзи на самосъжаление. Сега Стрейндж щеше да го убие за неизпълнение на третата задача и Дролайт нямаше да има вина за това.

— Леукрокута — внезапно заговори Стрейндж, — донеси ми вода!

Дролайт се огледа. Насред площада имаше кладенец. Той отиде там и видя отвратителна желязна чаша, закачена за камъните с дълга ръждясала верига. Отмести капака на кладенеца, изтегли кофа вода и потопи в нея чашата. Беше му неприятно дори да я докосва. Странно как след всичко, което му се бе случило през деня, тази желязна чаша беше най-отвратителното му преживяване. През целия си живот той се бе обграждал с красиви неща, а сега всичко, което го заобикаляше, беше отвратително. По вина на магьосника. Как го мразеше!

— Сър? Господарю магьосник! — извика Дролайт. — Ще трябва да дойдете тук, за да пиете — той му показа желязната верига.

Стрейндж се приближи, но не пое предложената му чаша. Вместо това извади от джоба си малко шишенце и го подаде на Дролайт.

— Капни шест капки във водата — каза магьосникът.

Дролайт издърпа запушалката. Ръката му трепереше толкова силно, че той се боеше да не разлее цялото съдържание на шишенцето на земята. Стрейндж като че ли не забеляза. Дролайт капна няколко капки във водата.

Стрейндж пое чашата и изпи водата. Чашата падна от ръката му. Дролайт почувства — макар че не можеше да обясни как, — че Стрейндж се променя. Черният силует на фона на звездното небе се прегърби и главата му клюмна. Дролайт се запита дали магьосникът не е пиян. Но как човек може да се напие от няколко капки? Освен това нямаше миризма на силен алкохол: магьосникът миришеше като човек, който не се е къпал или не е прал дрехите си от седмици, но имаше и друга миризма, каквато само допреди минута не се усещаше — миризма на старост и на петдесет котки.

Дролайт изпита нещо странно. Беше го изпитвал и преди, когато се случваше да стане свидетел на магия. Навсякъде край него като че ли се отваряха невидими врати, започваха да духат ветрове от далечни места и да донасят ухания на гори, блата и влажни поля. В главата му се заредиха картини. Къщите наоколо вече не бяха пусти. Той виждаше вътре в тях, сякаш някой беше премахнал стените. Във всяка тъмна стая имаше… не точно човек, а Същество, древен дух. В една имаше Огън, в друга — Камък, в трета — Дъжд, в четвърта — Ято птици, в пета — Хълм, в шеста — Дребно създание с мрачни и огнени мисли, и така нататък, и така нататък.

— Кои са те? — прошепна Дролайт смаян. Той почувства как всички косми на главата му се изправят като наелектризирани. После го завладя ново, различно усещане — усещане, близко до падане, макар че той продължаваше да стои на краката си. Сякаш съзнанието му падаше надолу.

Стори му се, че стои на склона на английски хълм. Валеше дъжд: капките се носеха във въздуха като сиви призраци. Дъждът валеше върху него и той самият изтъня като дъжд. Дъждът отми мисли, отми спомени, всичко хубаво и лошо. Той вече не знаеше името си. Всичко беше отмито като кал от камък. Дъждът го изпълни със свои мисли и спомени. Сребристи ивици вода покриваха хълма като сложно изплетена дантела, като вени върху ръка. Той забрави кой е, кой е бил — стана човек, превърнат в ивици вода. Потече в земята заедно с дъжда.

Стори му се, че лежи под земята, под Англия. Минаваха дълги векове, през него се процеждаха дъжд и студ, в него се разместваха камъни. В Тишината и Мрака той стана обширен. Стана земята, стана Англия. Една звезда погледна към него и го заговори. Един камък му зададе въпрос и той му отвърна на неговия език. Една река се сгуши до него, хълмове напъпиха под пръстите му. Той отвори уста и издиша пролет…

Стори му се, че е заключен в храсталак в тъмна гора през зимата. Дърветата се извисяваха до безкрайност — тъмни стълбове, разделени от тънки бели снопове зимна светлина. Той погледна надолу. Млади клонки пронизваха цялото му тяло, израстваха през тялото му, през стъпалата и дланите му. Клепачите му вече не се затваряха, защото през тях бяха прораснапи клони. През ушите му излизаха и влизаха насекоми, паяци свиваха гнезда и плетяха паяжини в устата му. Той осъзна, че се е сраснал с гората преди много години. Познаваше гората и гората го познаваше. Вече не можеше да се каже кое е гора и кое — човек.

Всичко беше тихо. Валеше сняг. Той закрещя…

Мрак.

Дролайт дойде на себе си, сякаш изплува от тъмни води. Кой го беше освободил — дали Стрейндж или гората, или самата Англия, — той не знаеше, но долавяше презрението, с което благодетелят му го връщаше в съзнание. Древните духове се отдръпнаха от него. Мислите и чувствата му се смалиха до тези на обикновен човек. Той беше замаян и объркан от спомена за преживяното. Огледа ръцете си и опипа онези места от тялото си, на които клоните го бяха пронизали. Изглеждаха съвсем невредими, но как боляха! Той изстена и се огледа за Стрейндж.

Магьосникът стоеше малко настрана, сгушен до една стена, и мърмореше под носа си заклинание. Той удари по стената: камъните се издуха, промениха формата си и се превърнаха в гарван. Гарванът разпери криле и с оглушителен писък се вдигна в нощното небе. Стрейндж отново удари по стената: друг гарван излезе от стената и полетя. После още един и още един, и още, и още, все повече и все по-бързо, докато всички звезди горе се скриха зад черните им криле.

Стрейндж вдигна ръка да удари отново…

— Господарю магьосник! — извика задъхан Дролайт. — Не ми казахте какво е третото послание.

Стрейндж се обърна. Неочаквано сграбчи Дролайт за сюртука и го дръпна към себе си. Дролайт усети зловонния му дъх и за пръв път ясно видя лицето му. Звездите озаряваха диви, безумни очи, изгубили всяка човещина и разум.

— Кажи на Норел, че идвам! — изсъска Стрейндж. — Хайде, върви!

Дролайт нямаше нужда да му се повтаря. Той забърза през тъмнината.

Гарваните сякаш го следваха. Той не можеше да ги види, но чуваше плясъка на крилете им и усещаше движението на въздуха, предизвикано от тях. По средата на един мост най-неочаквано го обля зашеметяваща светлина. Внезапно го обгърнаха звуци на чуруликащи птици и хорски гласове. Мъже и жени се разхождаха, разговаряха и вършеха обичайните си дела. Тук нямаше страшна магия — само ежедневие, прекрасен, чуден свят на ежедневие.

Дрехите на Дролайт все още бяха прогизнали от морска вода, а въздухът беше студен до ожесточение. Той се намираше в непозната част на града. Никой не предлагаше да му помогне и Дролайт дълго се луташе уморен и изгубен. Накрая излезе на площад, който му беше познат, и успя да намери пътя към малката странноприемница, където бе наел стая. Когато стигна, беше изнемощял и разтреперан. Съблече се и изми солта от тялото си колкото можа. После легна в тясното си легло.

През следващите два дни Дролайт лежа в треска. Сънищата му бяха неописуеми кошмари, изпълнени с мрак, магия и дългите студени векове на Земята. И докато спеше, през цялото време се измъчваше от страх да не се събуди под земята или разпнат от някоя зимна гора.

Към средата на третия ден той се възстанови достатъчно, за да може да стане и да отиде на пристанището. Там намери английски кораб, който щеше да плава за Портсмут. Дролайт показа на капитана писмата и документите, дадени му от Ласелс, в които се обещаваше солидно заплащане на кораба, който го върне в Англия. Писмата бяха подписани от двама известни европейски банкери.

На петия ден той плаваше за Англия.

Над Лондон бе надвиснала бледа студена мъгла, която сякаш символизираше бледото студено съществувание на Стивън. Напоследък бремето на магията тегнеше над него повече от всякога. Радостта, топлотата и покоят отдавна му бяха чужди. Единствените чувства, които проникваха през облаците магия над сърцето му, бяха от най-горчив характер — гняв, отрицание и смут. Пропастта между него и английските му приятели беше по-дълбока от всякога. Джентълменът с коса като глухарче беше злодей, но когато говореше за гордостта и надменността на англичаните, Стивън трудно можеше да отрече справедливостта на думите му. Дори „Изгубена надежда“ при цялата си зловеща обстановка понякога му се струваше гостоприемно убежище от английското презрение и лукавство, там поне никога не му се налагаше да се извинява, че е такъв, какъвто е: там се отнасяха към него като към почетен гост.

Този зимен ден Стивън се намираше в конюшнята на сър Уолтър Поул на „Харли Стрийт“. Сър Уолтър наскоро беше купил двойка много хубави хрътки за голяма радост на слугите, които прекарваха голяма част от времето си в наглеждане на кучетата, грижи за тях и разговори — къде повече, къде по-малко компетентни — за бързината и ловкостта им в полето. Стивън знаеше, че трябва да следи за този лош навик на слугите, но установи, че не го е грижа чак толкова. Затова когато Робърт, лакеят, му предложи да отидат заедно да видят кучетата, вместо да го сгълчи, Стивън сложи шапката и палтото си и тръгна с него. Сега той стоеше и гледаше как Робърт и конярите се суетят около кучетата. Имаше чувството, че ги наблюдава през дебело и мръсно стъкло.

Изведнъж всички мъже скочиха и побягнаха от конюшните. Стивън потрепери. Опитът го беше научил, че такова неестествено поведение неизбежно е свързано с появата на джентълмена с коса като глухарче.

Ето че се появи, озарявайки тясната тъмна конюшня със сиянието на сребристата си коса, с блясъка на сините си очи, с яркостта на зеления си сюртук, и се разрази в звучно бърборене и смях, като нито за миг не се съмняваше, че Стивън е също толкова щастлив да го види, колкото той е щастлив да види Стивън. Джентълменът се зарадва на кучетата не по-малко от слугите и подкани иконома да дойде да им се порадва. Заговори им на техния език и кучетата весело заподскачаха и залаяха — очевидно симпатията им към него надхвърляше симпатията им към всеки друг, когото бяха виждали досега. Джентълменът каза:

— Това ми напомня един случай през 1413 година, когато отидох на юг да навестя новия крал на Южна Англия. Кралят — благ и доблестен човек — ме представи на придворните си и им разказа за чудните ми подвизи, за обширните ми кралства, за рицарския ми дух и прочие, и прочие. Но един от благородниците предпочете да не слуша тази поучителна и възвишена реч. Той шушукаше и се смееше с приятелите си. Както можете да си представите, аз много се засегнах от отношението им и реших да ги науча на добри обноски. На другия ден тези зли мъже гонеха зайци край гората Хатфийлд. Аз се появих изневиделица и ми хрумна сполучливата идея да превърна хората в зайци, а зайците в хора. Първо хрътките разкъсаха господарите си, а после зайците, приели облика на хора, успяха да си отмъстят по най-ужасен начин на хрътките, които ги бяха гонили — джентълменът млъкна, за да чуе похвалите на Стивън за хитроумното си дело, но преди икономът да успее да каже и дума, джентълменът възкликна:

— О! Усетихте ли това?

— Какво да усетя, сър? — попита Стивън.

— Всички врати се затресоха!

Стивън погледна вратите на конюшнята.

— Не, не тези врати! — възкликна джентълменът. — Имам предвид вратите между Англия и всичко останало! Някой се опитва да ги отвори. Някой говореше на Небето и това не бях аз! Някой дава напътствия на Камъните и на Реките и това не съм аз! Кой го прави? Кой? Хайде!

Джентълменът хвана Стивън за ръка и двамата сякаш се вдигнаха във въздуха, като че ли изведнъж бяха стъпили навръх планина или на много висока кула. Конюшнята на „Харли Стрийт“ изчезна и пред очите на Стивън изникна нова обстановка — после друга, после трета. Появи се пристанище с множество мачти като гъста гора — те сякаш прелетяха под краката им и на тяхно място тутакси изникна сиво зимно море и кораби с издути платна, разлюлени от вятъра; после се появи град с кули и великолепни мостове. Странно, но нямаше почти никакво усещане за движение. Сякаш светът прелиташе покрай Стивън и джентълмена, а те стояха неподвижно. После дойде ред на планини, покрити със сняг, по които с мъка се катереха мънички хора; после се появи гладко като стъкло езеро, заобиколено от тъмни върхове, след него — равно поле със ситни градове, прорязано от реки и подобно на детска играчка.

Пред тях се издигаше нещо. Отначало приличаше на черна линия, разделяща небето на две. Но когато наближиха, то се превърна в черен стълб, който започваше от земята и краят му не се виждаше.

Стивън и джентълменът спряха да починат високо над Венеция (по въпроса за това на какво точно бяха стъпили Стивън предпочиташе да не мисли). Слънцето залязваше и улиците и сградите долу бяха тъмни, но морето и небето бяха пълни със светлина, в която хармонично се преливаха нюанси на розово, бледосиньо, сивкаво и перленобяло. Градът като че ли плуваше в сияйна безкрайност.

В по-голямата си част черният стълб бе гладък като обсидиан, но точно над покривите на къщите се размиваше и от него като пушек излизаха спирали, които се разнасяха из въздуха. Стивън не можеше да предположи какво представляват те.

— Това дим ли е, сър? Да не би кулата да гори? — попита Стивън.

Джентълменът не отвърна, но когато се приближиха, икономът видя, че това не е дим. От кулата излиташе голямо черно множество. Това бяха гарвани. Хиляди и хиляди гарвани. Те напускаха Венеция и отлитаха в посоката, от която Стивън и джентълменът бяха дошли.

Едно ято се насочи към тях. Въздухът изведнъж се изпълни с плясъка на хиляда криле и оглушителен шум. Облаци прах и пясък напълниха очите, носа и гърлото на Стивън. Той наведе глава и закри носа си с ръка, за да пропъди зловонието.

Когато птиците отлетяха, икономът попита учуден:

— Какви са тези гарвани, сър?

— Създания, направени от магьосника — обясни джентълменът. — Изпраща ги в Англия със заръки към Небето, Земята, Реките и Хълмовете. Свиква всички отколешни съюзници на краля. Скоро те ще се кланят на английските магьосници вместо на мен! — той нададе силен вой, изразяващ смесица от гняв и отчаяние. — Наложих му наказания, каквито никога не бях налагал на враговете си! Но той продължава да се бори срещу мен! Защо не приема покорно съдбата си? Защо не се отчайва?

— Не съм чувал да казват, че му липсва кураж, сър — отбеляза Стивън. — Говори се, че на Пиренейския полуостров е направил много смели неща.

— Кураж? Какво говорите? Това не е кураж! Това е чисто и просто злоба! Проявихме небрежност, Стивън! Позволихме на английските магьосници да получат предимство пред нас! Трябва да намерим начин да ги победим! Трябва да удвоим усилията си да ви направим крал!

[1] Затвор, където Дролайт лежи за неизплатени дългове от ноември 1814 г. ↑

60
БУРЯ И ЛЪЖИ

Февруари 1817 година

ЛЕЛЯ ГРЕЙСТИЙЛ беше наела къща в Падуа недалеч от пазара за плодове. Мястото беше удобно и струваше само осемдесет секини за тримесечие (което се равнява приблизително на 38 гвинеи). Леля Грейстийл беше много доволна от сделката. Но понякога се случва да действаме бързо и много решително и всичките ни колебания и съмнения да дойдат после, когато вече е късно. Така беше и в този случай: Флора и леля й живееха в къщата едва от седмица, когато леля Грейстийл започна да й намира недостатъци и да се пита дали изобщо е трябвало да я наема. Макар да беше стара и хубава, готическите й прозорци бяха доста малки, а на няколко от тях имаше каменни балкони — с други думи, къщата беше мрачна. Това едва ли би могло да представлява проблем по-рано, но точно сега Флора се нуждаеше от разтуха и леля й смяташе, че полумракът, колкото и да е живописен, може би не е подходящ за нея. Освен това в двора стояха няколко каменни дами, които с годините се бяха сдобили с воали и пелерини от бръшлян. Не би било преувеличено да се каже, че тези дами рискуваха да изчезнат напълно и всеки път, когато погледът на леля Грейстийл се спреше на тях, те й напомняха за горката съпруга на Джонатан Стрейндж, починала толкова млада и при толкова загадъчни обстоятелства и чиято злочеста съдба бе докарала съпруга й до лудост. Тя се надяваше тези меланхолични мисли да не спохождат и Флора.

Но сделката бе сключена и къщата беше наета, затова леля Грейстийл се зае да я направи колкото може по-светла и приветлива. Тя цял живот беше пестила свещите и маслото за лампи, но в стремежа си да повдигне духа на Флора сега реши да отхвърли всички съмнения за излишни разходи. На стълбището имаше особено мрачно място там, където едно стъпало се завърташе под непредсказуем ъгъл и за да не може никой да падне и да си счупи врата, леля Грейстийл настоя на полицата над стъпалото да се сложи лампа. Тази лампа гореше денонощно и беше причина за постоянни разправии с Бонифация, възрастна слугиня италианка, която вървеше заедно с къщата и която държеше на икономиите дори повече от леля Грейстийл.

Бонифация беше добра слугиня, но твърде склонна към критики и дълги обяснения за това защо нарежданията, които току-що са й дали, са погрешни или невъзможни за изпълнение. В работата й помагаше муден, изнурен млад човек на име Миникело, който посрещаше всяко нареждане с тихо сопнато мърморене на неразбираем диалект. Бонифация се отнасяше към Миникело с фамилиарно презрение, което караше леля Грейстийл да смята, че са роднини, но тепърва й предстоеше да научи повече подробности за това.

И така, подредбата на къщата, ежедневните препирни с Бонифация и всички открития, приятни и недотам приятни, съпътстващи всяко пребиваване в непознат град, изпълваха дните на леля Грейстийл с интересни занимания; но нейна основна и свята грижа беше да намира развлечения за Флора. Флора бе придобила навика да търси спокойствие и усамотение. Ако леля й я заговореше, тя отговаряше с готовност, но рядко се случваше сама да завърже разговор. Във Венеция Флора беше основният търсач на приключения, а сега просто се съгласяваше с всичко, което леля й предлагаше. Предпочиташе да се занимава с неща, които не изискват компания. Разхождаше се сама, четеше сама, седеше сама във всекидневната или на оскъдното слънце, което понякога надничаше в малкия двор към един часа на обяд. Беше по-затворена и потайна отпреди, сякаш някой — не непременно Джонатан Стрейндж — я бе разочаровал и тя бе решила занапред да бъде по-независима.

В първата седмица на февруари в Падуа се разрази силна буря. Това стана към обяд. Бурята се надигна внезапно от изток (откъм Венеция и морето). Старците, които се събираха в градските кафенета, казваха, че само миг преди това не е имало никакви признаци за буря. Но другите не обърнаха особено внимание: в края на краищата беше зима и можеше да се очаква, че ще има бури.

Първо задуха силен вятър. Този вятър не се спираше пред никакви врати и прозорци. Той намираше пролуки, за чието съществуване никой не подозираше, и духаше със същото ожесточение както извън домовете, така и вътре в тях. Флора и леля й седяха заедно в малката всекидневна на първия етаж. Изведнъж стъклата на прозорците задрънчаха, малкото кристали на полилея зазвъняха. После листата на писмото, което леля Грейстийл пишеше, се изплъзнаха изпод ръката й и се разлетяха из стаята. Отвън небето притъмня и стана черно като нощ, заваля оглушителен порой.

Бонифация и Миникело влязоха във всекидневната. Те дойдоха под предлог, че искат да чуят нарежданията на леля Грейстийл във връзка с бурята, но в действителност Бонифация искаше да се присъедини към възклицанията на господарката си, изразяващи учудването й от силата на вятъра и дъжда (получи се приятен дует, макар и на различни езици). Миникело дойде, за да прави компания на Бонифация. Той наблюдаваше навъсен бурята отвън, сякаш подозираше, че тя се е разразила нарочно, за да му отвори работа.

Леля Грейстийл, Бонифация и Миникело стояха на прозореца и видяха как първата светкавица превърна познатата гледка отвън в смущаващ готически пейзаж, изпълнен с бледо неземно сияние и неочаквани сенки. Последва гръм, от който цялата стая се разтресе. Бонифация замърмори молитви към Пресветата Дева и неколцина светци. Леля Грейстийл, която беше също толкова разтревожена, с радост би потърсила същата утеха, но в качеството си на член на общността на англиканската църква тя можеше единствено да възклицава „Мили Боже!“, „Честна дума!“ и „Бог да ни е на помощ!“ — все неща, които не носеха голяма утеха.

— Флора, скъпа! — извика леля Грейстийл с леко треперещ глас. — Надявам се, че не си уплашена. Бурята е много страшна.

Флора се приближи към прозореца, взе ръката на леля си и й каза, че сигурно бурята скоро ще свърши. Поредната светкавица озари града. Флора пусна ръката на леля си, отвори прозореца и бързо излезе на балкона.

— Флора! — извика леля Грейстийл.

Мис Грейстийл се беше надвесила над бездънния мрак, стиснала с две ръце парапета, без да обръща внимание на дъжда, който мокреше роклята и, нито на вятъра, който развяваше косите й.

— Скъпа! Флора! Флора! Прибери се да не те вали дъждът!

Флора се обърна и каза нещо на леля си, но какво — никой не можа да чуе.

Миникело излезе на балкона и с учудваща ловкост (без нито за миг да изневерява на вродената си навъсеност) успя да прибере Флора вътре, използвайки големите си ръце, тъй както овчарите използват гегите си за прибиране на овцете.

— Не виждате ли? — възкликна Флора. — Там има някой! Там, в ъгъла! Не ви ли се вижда познат? Стори ми се, че… — тя внезапно млъкна и каквото и да и се бе сторило, не го каза.

— Е, скъпа, надявам се да грешиш. Жал ми е за всеки, който стои навън в такъв момент. Дано по-бързо намери подслон. О, Флора! Колко си мокра!

Бонифация донесе кърпи и двете с леля Грейстийл бързо се заеха да сушат роклята на Флора, като въртяха мис Грейстийл насам-натам, понякога едновременно в противоположни посоки. Едновременно с това те даваха нареждания на Миникело — леля Грейстийл на лош, но упорит италиански, Бонифация на припрян диалект. Нарежданията, подобно на въртенето на мис Грейстийл, вероятно си противоречаха, защото Миникело не правеше нищо, освен да ги гледа с недоумение.

Флора съсредоточено се взираше над сведените глави на двете жени към прозореца. Още една светкавица. Тя застина като наелектризирана, в следващия миг се отскубна от ръцете на леля си и на слугинята и побягна от стаята.

Те нямаха време да се запитат накъде е тръгнала. През следващия половин час се водеха ожесточени домашни битки: Миникело се опитваше да затвори капаците на прозорците, Бонифация се препъваше в тъмното и търсеше свещи, леля Грейстийл се ядосваше, защото бе открила, че италианската дума, която беше използвала за „капаци“, всъщност означаваше „пергамент“. Всеки на свой ред губеше търпение. Положението не се подобри, когато всички камбани в града забиха едновременно заради поверието, че камбаните (свещени предмети) пропъждат бури и гръмотевици (които безспорно са дело на дявола).

Най-накрая къщата беше подсигурена — или почти. Леля Грейстийл остави Бонифация и Миникело да довършат работата и тъй като бе забравила, че е видяла Флора да излиза от всекидневната, отиде да й занесе свещ. Флора не беше в стаята, но леля й забеляза, че Миникело още не е затворил всички капаци на прозорците.

Тя изкачи стъпалата до стаята на племенницата си — Флора не беше там. Нямаше я и в трапезарията, и в стаята на леля й, и в малкия салон, който понякога използваха след вечеря. Последва оглед на кухнята, вестибюла и стаята на градинаря — мис Грейстийл не беше на нито едно от тези места.

Леля Грейстийл започна сериозно да се безпокои. Злобно гласче й нашепваше, че каквато и загадъчна съдба да е сполетяла съпругата на Джонатан Стрейндж, всичко е започнало от внезапното изчезване на мисис Стрейндж по време на буря.

„Но тогава е валял сняг, не дъжд“ — каза си леля Грейстийл. Докато обикаляше къщата в търсене на Флора, тя упорито си повтаряше: „Сняг, не дъжд. Сняг, не дъжд.“ После си помисли: „Може изобщо да не е излизала от всекидневната. Там е толкова тъмно, а Флора е толкова тиха, че може да не съм я видяла.“

Леля Грейстийл се върна във всекидневната. Поредната светкавица придаде на стаята свръхестествен облик. Стените станаха мъртвешки бледи, мебелите и останалите предмети станаха сиви, сякаш бяха от камък. Тя с ужас осъзна, че в стаята наистина има още някой — жена, но не Флора: жена в тъмна старомодна рокля със свещник в ръка, жена, чието лице беше изцяло в сянка и чертите й не можеха да се видят.

Леля Грейстийл се вцепени.

В стаята отекна гръм, после — непрогледна тъмнина, прорязана от два пламъка. Но кой знае защо, пламъкът от свещта на непознатата жена не хвърляше никаква светлина. Още по-необяснимо беше това, че стаята някак загадъчно се бе разширила: жената и свещта й изглеждаха странно далечни.

Леля Грейстийл извика:

— Кой е там?

Никой не отговори.

„Разбира се — помисли си тя, — жената е италианка. Трябва да я попитам на италиански. Може да се е объркала от бурята и неволно да е влязла в чужда къща.“ Но колкото и да се опитваше, в момента не можеше да си спомни нито дума на италиански.

Нова светкавица. Ето: жената стоеше неподвижно с лице към леля Грейстийл. „Това е духът на съпругата на Джонатан Стрейндж!“ — помисли си леля Грейстийл. Пристъпи напред и непознатата направи същото. Изведнъж я осени прозрение: „Това е огледало! О! Колко глупаво! Колко глупаво от моя страна! Да се страхувам от собственото си отражение!“ Тя изпита такова облекчение, че за малко да се разсмее на глас, но после се сепна — не беше глупаво да се страхува, никак не беше глупаво: на това място преди нямаше огледало.

Следващата светкавица й даде възможност да види огледалото. То беше грозно и твърде голямо за тази стая: леля Грейстийл беше сигурна, че го вижда за пръв път в живота си.

Тя бързо излезе от стаята. Стори й се, че далеч от ужасното огледало ще може да разсъждава по-трезво. Докато изкачваше стъпалата, дочу звуци, които като че ли идваха от стаята на мис Грейстийл, затова отвори вратата и надзърна вътре.

Там седеше Флора. Беше запалила оставените свещи и събличаше роклята си. Роклята беше съвсем мокра. Фустите и чорапите й бяха в същото състояние. Обувките й се въргаляха на пода до леглото: и те бяха прогизнали и съсипани от дъжда.

Флора погледна леля си със смесица от вина, смущение, дързост и други чувства, които по-трудно се поддаваха на определение.

— Нищо! Нищо! — извика тя.

Това вероятно беше отговор на въпрос, който Флора очакваше да й бъде зададен, но леля й каза само:

— О, скъпа! Къде беше? Как ти хрумна да излезеш в такова време?

— Аз… Излязох да купя коприна за бродиране.

Като видя стъписването на леля си, Флора добави колебливо:

— Не мислех, че дъждът ще трае толкова дълго.

— Е, скъпа, трябва да призная, че постъпката ти ми се струва доста необмислена, но сигурно много си се уплашила, след като си плакала!

— Плакала? Не, не! Грешите, лельо! Не съм плакала. От дъжда е.

— Но ти и сега… — леля Грейстийл млъкна. Искаше да каже: „Ти и сега плачеш“, но Флора тръсна глава и се обърна. По някаква причина беше вързала шала си на вързоп и леля й неволно си помисли, че ако не го бе направила, шалът щеше поне донякъде да я предпази от дъжда и сега тя нямаше да е толкова мокра. Флора извади от вързопа малко шише, до половината пълно с кехлибареножълта течност. Отвори едно чекмедже и прибра шишето вътре.

— Флора! Случи се нещо много странно. Не знам точно как да ти го кажа, но има едно огледало…

— Да, знам — побърза да каже Флора. — То е мое.

— Твое? — леля Грейстийл се стъписа още повече. Последва пауза от няколко секунди. — Откъде си го купила? — попита тя, като не можа да измисли нищо друго.

— Не помня точно. Може сега да са го доставили.

— Но кой ще доставя каквото и да било посред буря! И дори ако някому хрумне да направи подобно безразсъдно нещо, ще почука на вратата, няма да се промъква по такъв странен загадъчен начин!

Флора не намери какво да отговори на тези разумни възражения.

Леля Грейстийл не съжаляваше, че разговорът не е продължил. Беше й дошло до гуша от бури, ужасии и огледала на неочаквани места. Въпросът за произхода на огледалото вече бе разрешен, затова тя предпочете да отложи за по-късно другия въпрос — за начина, по който се е появило. Леля Грейстийл с радост се захвана с по-прозаични неща като роклята и обувките на Флора, вероятността тя да се разболее и необходимостта незабавно да се изсуши, да си сложи пеньоара, да седне край огъня във всекидневната и да хапне нещо горещо.

Когато се настаниха във всекидневната, леля Грейстийл каза:

— Виж, бурята почти премина! Като че ли отива към крайбрежието. Колко странно! Мислех, че от тази посока е дошла. Сигурно коприната ти за бродерия е съсипана от дъжда, както и всичко останало.

— Каква коприна за бродерия? — попита Флора, но после си спомни. — О! Така и не стигнах до магазина. Както сама казахте, идеята ми беше неразумна.

— Е, можем да излезем по-късно и да купим каквото ти е нужно. Толкова ми е жал за горките продавачи на пазара! Сигурно всичко на сергиите им е съсипано. Бонифация ти приготвя овесената каша, скъпа. Не помня дали й казах да използва днешното мляко.

— И аз не помня, лельо.

— По-добре да отида да й кажа.

— Аз ще отида, лельо — каза Флора и понечи да стане.

Но леля й не искаше и да чуе. Флора трябваше да остане на мястото си край огъня с крака на столчето.

Небето беше започнало да просветлява. На път за кухнята леля Грейстийл се спря пред огледалото. Беше много голямо и натруфено — точно като онези огледала, които се изработваха на остров Мурано във венецианската лагуна.

— Признавам, че не съм очаквала да харесаш подобно огледало, Флора. Има твърде много завъртулки, къдрички и стъклени цветя. Обикновено предпочиташ простите неща.

Флора въздъхна и каза, че вероятно откакто е в Италия, е придобила вкус към пищните и сложни неща.

— Скъпо ли е? — попита леля Грейстийл. — Изглежда ми скъпо.

— Не. Съвсем не беше скъпо.

— Е, и това е добре, нали?

Леля Грейстийл слезе по стълбите към кухнята. Чувстваше се значително успокоена и уверена, че поредицата от тревоги и страхове, с които бе изпълнен денят, е свършила. Но жестоко се заблуждаваше.

В кухнята освен Бонифация и Миникело имаше двама души, които леля Грейстийл не беше виждала никога досега. Бонифация не приготвяше овесената каша за Флора. Дори не беше извадила овеса и млякото от килера.

Щом видя господарката си, Бонифация я дръпна за ръката и я обсипа с припрян порой от думи на своя диалект. Говореше за бурята — поне това беше ясно — и казваше, че е дело на дявола, но повече от това леля Грейстийл не можа да разбере. За нейно огромно учудване Миникело се зае да й обяснява. На много сносен вариант на английския език той каза:

— Магьосник енглиз прави. Магьосник енглиз прави темпеста.

— Моля?

С честата намеса на Бонифация и на двамата мъже Миникело съобщи на господарката, че по време на бурята няколко души погледнали нагоре и видели процеп в черните облаци. Но това, което зърнали през процепа, ги смаяло и ужасило: не било ясен лазур, както очаквали, а черно нощно небе, пълно със звезди. Бурята съвсем не била естествено явление, а имала за цел да скрие приближаването на черния стълб на Стрейндж.

Тази новина скоро се разнесе из целия град и силно разтревожи жителите му. Дотогава се смяташе, че стълбът от тъмнина е ограничен в рамките на Венеция, която за жителите на Падуа бе естествената сцена на всякакви ужаси. Сега беше ясно, че Стрейндж стои във Венеция поради личен избор, а не поради това, че е омагьосан. Всеки град в Италия, всеки град в света можеше внезапно да бъде споходен от вечния мрак. Това само по себе си беше достатъчно лошо, но за леля Грейстийл бе още по-лошо: към страха й от Стрейндж се прибавяше неприятното убеждение, че Флора я е излъгала. Тя се чудеше дали е възможно племенницата й да е излъгала, защото е омагьосана, или защото привързаността й към Стрейндж я е накарала да пренебрегне принципите си. Леля Грейстийл не знаеше кое от двете е по-страшно.

Тя писа до брат си във Венеция, като го молеше да дойде. Междувременно реши да не говори за случилото се. През останалата част от деня леля Грейстийл внимателно наблюдаваше Флора. Мис Грейстийл се държеше както обикновено с изключение на това, че от време на време в отношението й към леля й се долавяха признаци на разкаяние, макар да нямаше причина за това.

Към пладне на следващия ден — няколко часа преди писмото на леля Грейстийл да стигне до Венеция — пристигнаха доктор Грейстийл и Франк. Те казаха, че когато Стрейндж е напуснал енорията „Санта Мария Дзобениго“ и е тръгнал към сушата, това не е останало скрито за никого във Венеция. От различни части на града се виждало как стълбът на мрака се мести над морето. Повърхността му заискрила и от стълба заизлизали кръгове и спирали мрак, които после се прибирали, сякаш целият стълб бил направен от черни пламъци. Как се придвижвал Стрейндж по водата, дали пътувал с лодка или прекосявал морето с помощта на магия — никой не знаел. Бурята, чрез която се опитал да скрие приближаването си, се надигнала едва когато стигнал Стра, градче на осем мили от Падуа.

— Казвам ти, Луиза — заключи доктор Грейстийл, — занапред няма да разговарям с него при никакви обстоятелства. Всички са бягали от него. От Местре до Стра той не е видял нито една жива душа — само безлюдни улици и изоставени поля. Отсега нататък светът за него ще бъде пустиня.

Само допреди малко леля Грейстийл мислеше за Стрейндж с недотам топли чувства, но картината, която брат й обрисува, беше толкова страшна, че в очите й блеснаха сълзи.

— И къде е той сега? — попита тя съчувствено.

— Върнал се е в стаята си в „Санта Мария Дзобениго“ — каза доктор Грейстийл. — Всичко е като преди. Щом научихме, че е идвал в Падуа, веднага предположих каква е била целта на посещението му. Дойдохме веднага щом можахме. Как е Флора?

Флора седеше в гостната. Тя очакваше баща си — дори като че ли изпитваше облекчение, че този разговор най-после ще се състои. Доктор Грейстийл не успя да зададе и един въпрос, когато дъщеря му избухна в сълзи и занарежда признанието си. Това беше изповед на едно натежало сърце. Сълзите се стичаха обилно по лицето й и тя призна, че се е срещнала със Стрейндж. Видяла го на улицата пред къщата, знаела, че чака нея, затова побягнала навън.

— Ще ти кажа всичко, обещавам — каза Флора. — Но не сега. Не съм направила нищо лошо. Искам да кажа… — тя се изчерви. — С изключение на лъжите, които наприказвах на леля и за които дълбоко се разкайвам. Но тези тайни не са мои, за да ви ги казвам.

— Но защо изобщо трябва да има тайни, Флора? — попита баща й. — Това не ти ли подсказва, че нещо не е наред? Хората с почтени намерения нямат тайни. Те действат открито.

— Да, сигурно… О, но това не важи за магьосниците! Мистър Стрейндж има врагове — онзи ужасен старец в Лондон и много други освен него! Но не бива да ми се караш, че съм постъпила зле. Положих толкова усилия да постъпя правилно и мисля, че го направих! Разбираш ли, има един вид магия, която той практикува и която го унищожава — и вчера аз го убедих да се откаже от нея! Той ми обеща да я изостави завинаги.

— Но… Флора! — възкликна баща й натъжен. — Това ме безпокои повече от всичко останало. Фактът, че смяташ, че си в правото си да изискваш обещания от него — това е нещо, което се нуждае от обяснение. Сигурно го разбираш. Скъпа, сгодена ли си за него?

— Не, татко! — Флора отново избухна в сълзи.

Наложи се леля й дълго да я утешава, за да я успокои. Когато отново бе в състояние да говори, мис Грейстийл каза:

— Няма никакъв годеж. Вярно е, че някога бях привързана към него. Но това приключи. Не бива да ме подозираш! Настоях да ми даде обещание в името на нашето приятелство. И в името на съпругата си. Той мисли, че прави всичко това заради нея, но аз знам, че тя не би искала съпругът й да се занимава с нещо толкова пагубно за здравето и разсъдъка си — независимо от целта, независимо от обстоятелствата! Тя вече не е в състояние да го напъства в действията му, затова на мен се падна да говоря от нейно име.

Доктор Грейстийл мълчеше.

— Флора — каза той след няколко минути, — скъпа, забравяш, че често го навестявах. Той не е в състояние да спазва обещания. Дори няма да помни какво обещание е дал.

— O, ще помни! Аз направих така, че да запомни!

Поредният порой от сълзи показа, че Флора не се е освободила окончателно от любовта си, както твърди. Но тя каза достатъчно, за да разсее донякъде тревогите на баща си и леля си. Те не се съмняваха, че чувствата й към Джонатан Стрейндж рано или късно ще охладнеят. Както каза леля Грейстийл същата вечер, Флора не е от момичетата, способни да копнеят години наред по невъзможна любов — твърде разумна е.

Сега, когато отново бяха заедно, доктор Грейстийл и сестра му бързаха да продължат пътешествието си. Леля Грейстийл искаше да отидат в Рим и да разгледат древните сгради и предмети на изкуството, за които бяха чували, че са забележителни. Но Флора вече не се интересуваше от исторически останки и изкуство. Тя каза, че се чувства най-добре в Падуа. През повечето време не излизаше от къщата, освен когато бе абсолютно наложително. Когато предлагаха да излязат на разходка или да посетят някоя църква с ренесансов олтар, тя отказваше да придружи баща си и леля си. Оплакваше се, че вали или че улиците са мокри, което беше вярно: тази зима в Падуа валя много дъжд, но никога по-рано не беше изтъквала дъжда като пречка.

Леля й и баща й бяха търпеливи, макар че за доктор Грейстийл това бе малко трудно. Той не беше дошъл в Италия, за да седи затворен в къща, наполовина по-тясна от собствения му уютен дом в Уилтшир. В отсъствие на Флора той мърмореше, че и в Уилтшир може да се бродира и да се четат романи (любимите занимания на мис Грейстийл напоследък), при това много по-евтино, но леля Грейстийл го смъмряше и го караше да замълчи. Ако това беше начинът Флора да се утеши в скръбта си по Стрейндж, трябваше да я оставят на мира.

Флора предложи една-единствена разходка и тя бе от много необичаен характер. Седмица след пристигането на доктор Грейстийл в Падуа тя заяви, че има голямо желание да пътува по море.

Попитаха я какво пътуване по море има предвид. Нямаше причина да не отидат до Рим или до Неапол по море.

Но тя нямаше предвид далечно пътуване. Не желаеше да напуска Падуа. Не, просто искаше да излезе с яхта или друг вид лодка в морето. Само за час-два, може би дори за по-малко. Но искаше да тръгнат веднага. На другия ден Грейстийл тръгнаха към малко рибарско селище.

Селото не можеше да се похвали с разположение, пейзажи, архитектура или история — всъщност то не се отличаваше с почти нищо забележително, освен с близостта си до Падуа. Доктор Грейстийл разпита хората в малката винарна и в дома на свещеника и някой му препоръча двама здрави момци, които биха се съгласили да ги повозят с лодка. Мъжете нямаха нищо против да вземат парите на доктор Грейстийл, но бяха принудени да изтъкнат, че в морето няма нищо за гледане — там няма какво да се види дори в хубаво време. А времето не беше хубаво, валеше дъжд — достатъчно силен, за да направи екскурзията в морето неприятна, но не достатъчно силен, за да разсее плътната сива мъгла.

— Скъпа, сигурна ли си, че искаш това? — попита леля Грейстийл. — Мястото не е интересно, а лодката мирише на риба.

— Съвсем сигурна съм, лельо — отвърна Флора, качи се в лодката и се настани в единия и край.

Леля й и баща й я последваха. Рибарите в недоумение отплаваха. Когато стигнаха място, откъдето се виждаше единствено люлееща се сива вода, оградена от стени гъста сива мъгла, мъжете погледнаха въпросително към доктор Грейстийл. Той на свой ред се обърна към Флора.

Флора изобщо не забеляза, че я гледат. Тя седеше в замислена поза, облегната на единия борд на лодката и протегнала дясната си ръка над водата.

— Ето го пак! — кресна доктор Грейстийл.

— Кое? — попита с раздразнение леля Грейстийл.

— Мирисът на котки и плесен! Мирише като в стаята на онази старица. Старицата от Канареджо. Има ли котка на борда?

Въпросът беше абсурден. Откъдето и да погледнеше човек, всяко кътче от рибарската лодка се виждаше: нямаше котка.

— Какво има, скъпа? — попита леля Грейстийл. Нещо в позата на Флора я смущаваше. — Лошо ли ти е?

— Не, лельо — отвърна Флора, изправи се и нагласи чадъра си. — Добре съм. Можем вече да се връщаме, ако желаете.

За миг леля Грейстийл зърна малко шише сред вълните — шише без запушалка. То бързо потъна във водата и се изгуби.

Тази странна разходка беше последният път, когато Флора изяви желание да излезе навън. Понякога леля Грейстийл се мъчеше да я убеди да седне на стол до прозореца, за да вижда какво става на улицата. На италианските улици винаги става нещо интересно. Но Флора беше особено привързана към един стол в тъмния ъгъл под призрачното огледало и разви чудатия навик да сравнява отражението на стаята в огледалото със самата стая. Случваше се например изведнъж да се заинтригува от шал, метнат на облегалката на някой стол, да погледне отражението му в огледалото и да каже:

— В огледалото този шал изглежда различен.

— Така ли? — питаше учудено леля Грейстийл.

— Да. В огледалото изглежда кафяв, а в действителност е син. Не мислите ли?

— Сигурно си права, скъпа, но на мен ми изглежда съвсем еднакъв.

— Не — отвръщаше Флора с въздишка, — вие сте права.

61
ДЪРВОТО ГОВОРИ НА КАМЪКА, КАМЪКЪТ ГОВОРИ НА ВОДАТА

Януари — февруари 1817 година

КОГАТО МИСТЪР НОРЕЛ унищожи книгата на Стрейндж, общественото мнение в Англия се настрои срещу него и в подкрепа на Стрейндж. Правеха се сравнения — публично и тайно — между двамата магьосници. Стрейндж беше открит, смел и енергичен, докато потайността като че ли бе алфата и омегата на нрава на мистър Норел. Никой не беше забравил как докато Стрейндж воюваше на Пиренейския полуостров, Норел изкупи всички книги по магия от библиотеката на херцога на Роксбърг, за да не може никой друг да ги прочете. Но в средата на януари вестниците бълваха свидетелства за лудостта на Стрейндж, описания на черната кула и предположения относно естеството на магията, която го държи затворен в нея. Оказа се, че англичанин на име Листър се намирал в град Местре на италианското крайбрежие в деня, когато Стрейндж напуснал Венеция и отишъл в Падуа. Мистър Листър станал свидетел на преместването на кулата от мрак през морето и описал това в писмо до Англия; три седмици по-късно в няколко лондонски вестника се появиха описания на безшумното плъзгане на кулата по повърхността на водата. В разстояние на няколко кратки месеца в очите на сънародниците си Стрейндж се превърна в символ на злото, в прокълнато създание, лишено от всичко човешко.

Но внезапното му изпадане в немилост не се отрази благотворно на мистър Норел. Той не получаваше нови поръчки от правителството и — което беше по-лошо — изгуби поръчките от други места. В началото на януари главата на катедралата „Сейнт Пол“ се бе обърнал към мистър Норел с молба да открие гроба на една млада жена. Братът на жената искал да издигне нов паметник на всички членове на семейството си. Това изисквало ковчегът на жената да се премести, но управителите на катедралата със смущение установили, че гробът й е записан погрешно и не могат да го открият. Мистър Норел ги увери, че няма да е никак трудно да го намери. Трябва само да му съобщят името на младата жена и още една-две подробности — и той ще направи магията. Но от катедралата не му изпратиха името на жената. Вместо това мистър Норел получи тромаво писмо, в което след множество заплетени извинения главата на катедралата го уведомяваше за това как наскоро е осъзнал, че е неуместно духовенството да ползва услугите на магьосници.

Ласелс и Норел бяха единодушни, че положението е тревожно.

— Трудно ще бъде да се продължи възраждането на английската магия, ако не се правят нови магии — отбеляза Ласелс. — В този момент на криза е наложително постоянно да напомняме на публиката за вас и за постиженията ви.

Той изпрати няколко статии във вестниците и заклейми Стрейндж във всички списания за магия. Освен това направи преглед на магическите постижения на мистър Норел за десет години и предложи някои подобрения. Реши да отиде с мистър Норел в Брайтън, за да огледат магическата стена, която Норел и Стрейндж бяха издигнали по британското крайбрежие. Тази стена беше основното занимание на мистър Норел през последните две години и беше струвала на правителството солидна сума пари.

Един особено студен и ветровит февруарски ден двамата стояха на брега в Брайтън и съзерцаваха безличната сива морска шир.

— Невидима е — каза Ласелс.

— Да, невидима! — енергично се съгласи мистър Норел. — Но това не я прави по-малко ефикасна! Тя предпазва скалите от изветряне, домовете на хората от буря, добитъка от удавяне и ще спре всички врагове на Британия, които направят опит да акостират.

— Но не можете ли да сложите фарове на равни интервали, за да напомнят на хората, че тук има магическа стена? Горящи пламъци, загадъчно надвиснали над водната повърхност? Стълбове от морска вода? Нещо такова?

— O! — възкликна мистър Норел, — Разбира се! Мога да създам магическите илюзии, които споменахте. Няма да е трудно да се направи, но трябва да разберете, че те ще бъдат чисто и просто украшения. По никакъв начин няма да засилят магията. Няма да имат практически ефект.

— Ефектът от тях — строго заговори Ласелс — е постоянно да напомнят за делата на великия мистър Норел. Те ще покажат на британския народ, че вие все още сте защитник на страната, че неотстъпно бдите над тях, докато те са улисани в работата си. Това ще струва колкото десет-двадесет статии в списанията.

— Наистина ли? — попита мистър Норел. Той обеща за в бъдеще да не забравя за потребността магията да буди хорското въображение.

Те прекараха нощта в таверната „Старият кораб“, а на другата сутрин се върнаха в Лондон. Мистър Норел не понасяше дългите пътувания. Макар че каретата му беше превъзходно произведение на каретното изкуство и бе снабдена с прекрасни железни пружини и седалки с мека тапицерия, той усещаше всяка бабуна и дупка на пътя. Само след половин час мистър Норел започваше да страда от болки в гърба и главата и чувство за гадене в стомаха. Но тази сутрин той почти не мислеше за гърба си и за стомаха си. Още щом потеглиха от „Стария кораб“, мистър Норел беше странно нервен, измъчваха го неочаквани мисли и смътни страхове.

През стъклото на каретата той видя множество черни птици — дали гарвани или врани, не можеше да определи — и със сърцето си на магьосник почувства, че това означава нещо. Те се рееха и кръжаха в бледото зимно небе, разперваха криле като черни ръце и заприличваха на живи символи на гарвана в полет, знамето на Джон Ъскглас. Мистър Норел попита Ласелс дали според него птиците са повече от обикновено, но Ласелс отвърна, че не знае. Следващото нещо, което тревожеше магьосника, бяха големите студени локви навсякъде, където погледнеше. Докато каретата се движеше през полето, всяка локва приличаше на сребристо огледало за безцветното студено небе. За магьосника няма голяма разлика между огледало и врата. Сякаш Англия изтъняваше пред очите му. Струваше му се, че може да влезе през което и да било от тези огледала врати и да се озове в един от световете, някога граничили с Англия. Още по-лошо: хрумна му, че други хора могат да го направят. Пейзажът на Съсекс започна неприятно да му напомня за английския пейзаж, описан в древната балада:

Земята ни е твърде плитка,

сякаш на небето издълбана,

и трепери като водна капка,

Кралят Гарван когато минава.[1]

За пръв път в живота си мистър Норел започваше да чувства, че може би в Англия има твърде много магия.

Когато пристигнаха на „Хановер Скуеър“, мистър Норел и Ласелс отидоха право в библиотеката. Там седеше Чайлдърмас. На бюрото пред него имаше купчина писма и той четеше едно от тях. Когато мистър Норел влезе, Чайлдърмас вдигна глава.

— Добре, че се върнахте! Прочетете това.

— Защо? Какво е то?

— Писмо от човек на име Тракуеър. Млад мъж в Нотингамшир е спасил живота на дете с помощта на магия и Тракуеър го е видял с очите си.

— Хайде, мистър Чайлдърмас! — каза Ласелс с въздишка. — Мислех, че отдавна сте се научили да не занимавате господаря си с безсмислици — той погледна купчината отворени писма. На едно от тях имаше голям гербов печат. Ласелс го изучаваше няколко секунди, преди да осъзнае, че познава добре този печат. Той грабна писмото.

— Мистър Норел! Имаме писмо от лорд Ливърпул!

— Най-после! — възкликна мистър Норел. — Какво пише?

Ласелс прегледа набързо писмото.

— Само че ни моли да дойдем във „Файф Хаус“ по най-бързия начин! — той започна да разсъждава. — Може би заради йоанитите. Трябваше да поискат помощ от вас още преди години. Радвам се, че Ливърпул най-после го е осъзнал. А вие — обърна се Ласелс към Чайлдърмас — луд ли сте? Или играете някаква своя игра? Дрънкате врели-некипели за някакви измислени магии, докато писмото от премиер-министъра на Англия стои непрочетено на бюрото ви!

— Лорд Ливърпул може да почака — каза Чайлдърмас на мистър Норел. — Повярвайте ми, трябва да се запознаете със съдържанието на това писмо!

Ласелс нетърпеливо изсумтя.

Мистър Норел гледаше ту единия, ту другия. Беше съвсем безпомощен. Години наред бе разчитал и на двамата и техните спорове (които ставаха все по-чести) безкрайно го объркваха. Той можеше да стои така с часове, неспособен да избере между двамата, но Чайлдърмас реши въпроса, като го грабна за ръката и го отведе в малкото преддверие, през което се излизаше от библиотеката. Той затвори с трясък вратата и се облегна на нея.

— Изслушайте ме. Тази магия е направена в голяма къща в Нотингамшир. Възрастните разговаряли в гостната, слугите били заети и едно момиченце излязло на двора. Покатерило се на високия зид, който ограждал задния двор, и тръгнало по него. Но зидът бил заледен, то се подхлъзнало и паднало върху покрива на оранжерията. Стъкленият покрив се счупил и парчета стъкло се забили в детето. Един слуга го чул да вика. На десет мили околовръст нямало хирург. Един от гостите, млад мъж на име Джоузеф Абни, спасил момиченцето с магия. Той извадил от него парчетата стъкло и оправил натрошените кости с Възстановяване и поправяне на Мартин Пейл[2], а кръвотечението спрял с магия, която според него е Ръката на Тейло[3].

— Това е нелепо! — отсече мистър Норел. — Ръката на Тейло е изгубена преди стотици години, а Възстановяване и поправяне на Пейл е изключително трудна процедура. Този младеж трябва да учи с години…

— Да, знам, но той признава, че почти не е учил. Не е знаел дори наименованията на магиите, а какво остава за изпълнението им! Но Тракуеър казва, че младежът направил магиите уверено, без никакво колебание. Тракуеър и другите присъстващи го питали какво прави — бащата на детето бил много разтревожен, като видял, че Абни му прави магии, — но младежът като чели изобщо не ги чувал. Накрая сякаш се събудил от сън. Казал само: „Дървото говори на камъка, камъкът говори на водата.“ Очевидно смятал, че дърветата и небето са му казали какво да направи.

— Нелепи мистификации!

— Може би. Но аз не мисля така. Откакто пристигнахме в Лондон, стотици хора са ни писали за това как могат да правят магии и са се заблуждавали. Но това е друго. Това е истина. Мога да се обзаложа. Впрочем има и други писма от хора, които са опитвали да правят магии — и са постигнали резултат. Но това, което не разбирам, е…

В този момент вратата, на която Чайлдърмас се беше облегнал, се затресе с всичка сила. Последва удар, Чайлдърмас отхвърча и се блъсна в мистър Норел. Вратата се отвори и зад нея се оказаха Лукас и кочияшът Дейви.

— O! — изненада се Лукас. — Моля за извинение, сър. Не знаех, че сте тук. Мистър Ласелс каза, че вратата е заяла и ние с Дейви се опитахме да я отворим. Каретата е готова да ви откара при лорд Ливърпул, сър.

— Хайде, мистър Норел! — провикна се Ласелс от библиотеката. — Лорд Ливърпул ни очаква!

Мистър Норел хвърли тревожен поглед към Чайлдърмас и излезе. Пътуването към „Файф Хаус“ не беше приятно за мистър Норел: Ласелс бе натрупал доста злоба към Чайлдърмас и нямаше търпение да я излее.

— Извинете, че го казвам, мистър Норел — започна той, — но можете да вините единствено себе си. Понякога ни се струва благородно да дадем известна независимост на умен слуга, но накрая неизбежно се разкайваме за това. Този злодей е станал толкова безочлив, че счита за редно да ви противоречи и да обижда приятелите ви. Баща ми бичуваше слугите и за по-малко — за далеч по-малко, уверявам ви. И аз бих искал — о, как бих искал… — Ласелс нервно се намести на възглавниците. След малко продължи с по-спокоен тон: — Съветвам ви да помислите, сър, дали наистина се нуждаете от него толкова, колкото ви се струва. Чудя се до каква степен симпатизира на Стрейндж. Защото това е основният въпрос, нали? — той погледна през стъклото към безличните сиви сгради. — Пристигнахме. Мистър Норел, моля ви, не забравяйте какво ви казах. Колкото и трудна да е магията, която Негова светлост ще поиска, не умувайте много. Дългите обяснения няма да направят задачата по-лесна.

Мистър Норел и Ласелс завариха лорд Ливърпул в своя кабинет. Той стоеше до масата, на която вършеше повечето си дела. С него беше секретарят на вътрешните работи лорд Сидмаут. Двамата важно изгледаха мистър Норел.

Лорд Ливърпул каза:

— Тук имам писма от управителите на Линкълншир, Йоркшир, Съмърсет, Корнуол, Уоруикшир и Кумбрия… (Ласелс едва се сдържа да не ахне при мисълта за задачата и парите, за които предстоеше да стане дума.) Всички се оплакват от магиите, които стават напоследък в тези графства!

Мистър Норел бързо примигна.

— Моля?

Ласелс побърза да се намеси:

— Мистър Норел не знае нищо за никакви магии по тези места.

Лорд Ливърпул го изгледа хладно, сякаш не му вярваше. На масата имаше купчина листа. Негова светлост извади произволно един лист хартия.

— Преди четири дни в град Стамфърд — каза той — дъщеря на квакер си говорела с приятелка. Момичетата чули шум и разбрали, че по-малките им братя подслушват на вратата. Те се ядосали и подгонили момчетата из градината. Там се уловили за ръце и произнесли заклинание. Ушите на момчетата се отделили от главите им и отлетели. Едва след като тържествено обещали никога вече да не правят така, ушите им се вдигнали от розовите храсти, на които били кацнали, и се върнали на главите им.

Мистър Норел бе по-озадачен от всякога.

— Разбира се, много съжалявам, че тези невъзпитани млади дами са се захванали да изучават магия. Бих казал, че съм категорично против това представители на женския пол изобщо да изучават магия. Но не виждам защо…

— Мистър Норел — каза лорд Ливърпул, — тези момичета са тринадесетгодишни. Родителите им упорито твърдят, че децата не са виждали магически текст през живота си. В Стамфърд няма нито магьосници, нито магически книги.

Мистър Норел отвори уста да каже нещо, но осъзна, че няма какво, затова си замълча.

Ласелс се обади:

— Това е много странно. Какво обяснение са дали момичетата?

— Казали на родителите си, че погледнали надолу и видели заклинанието изписано със сиви камъчета на пътеката. Момичетата смятат, че камъните са им казали какво да направят. Други хора отишли да огледат пътеката и там наистина имало сиви камъчета, но те не били подредени в символи или загадъчни писмена. Просто били разпилени на пътеката.

— И казвате, че има други случаи на магии на други места извън Стамфърд? — попита мистър Норел.

— Много други случаи на много други места — предимно на север и почти всички в рамките на две седмици. В Йоркшир са се отворили седемнадесет пътеки към Феерия. Разбира се, пътеките съществуват още от царуването на Краля Гарван, но векове наред не са водили наникъде и местните жители са ги оставили да обраснат с трева. Сега изведнъж пътищата са се разчистили сами. Тревите ги няма и хората твърдят, че в другия им край се виждат странни неща — места, невиждани от никого досега.

— Дали някой… — мистър Норел млъкна и облиза устни. — Дали някой е тръгнал по тях?

— Още не — отвърна лорд Ливърпул. — Но предполагам, че това е само въпрос на време.

Лорд Сидмаут от няколко минути се опитваше да каже нещо.

— По-лошо от това няма! — възкликна той развълнуван. — Едно е да промениш Испания с магия, мистър Норел, но това е Англия! Изведнъж се оказва, че граничим с места, за които никой нищо не знае — за които никой не е чувал! Трудно ми е да опиша чувствата си от подобно стечение на обстоятелствата. Това не е предателство — мисля, че няма дума, която да опише стореното от вас!

— Но аз не съм сторил нищо! — възрази мистър Норел отчаян. — Защо да го правя? Аз ненавиждам пътищата на феите! Казвал съм го по много поводи — той се обърна към лорд Ливърпул: — Моля ви, Ваша светлост, спомнете си. Давал ли съм ви някога основание да смятате, че одобрявам феите или тяхната магия? Нима не съм ги цензурирал и осъждал при всяка възможност?

Това беше първото изказване на мистър Норел, което като че ли накара премиер-министъра да омекне. Негова светлост леко наклони глава.

— Но щом не сте го направили вие, тогава кой?

Този въпрос явно засегна болно място в душата на мистър Норел. Той стоеше с ококорени очи, ту отваряше, ту затваряше уста, неспособен да отговори.

Ласелс обаче се владееше до съвършенство. Той нямаше ни най-малка представа чия е магията, не го и интересуваше. Но знаеше точно какъв отговор би защитил най-добре неговите интереси и тези на мистър Норел.

— Честно казано, учудвам се, че Ваша светлост изобщо задава този въпрос — хладнокръвно отбеляза той. — Мисля, че злината на магията издава извършителя й: това е Стрейндж.

— Стрейндж! — лорд Ливърпул примигна. — Но Стрейндж е във Венеция!

— Мистър Норел смята, че Стрейндж вече не е господар на собствените си желания — каза Ласелс. — Той е правил всякакви видове зла магия, общувал е със създания, които са врагове на Великобритания, на християнството, на човешкия род! Тази катастрофа може да е някакъв негов експеримент, завършил с непредвидени последствия. А може и да го е направил нарочно. Мисля, че е съвсем редно да напомня на Ваша светлост, че мистър Норел неколкократно предупреждаваше правителството за голямата опасност, която грози страната в резултат на настоящите занимания на Стрейндж. Изпратихме множество съобщения до Ваша светлост, но не получихме отговор. За наше щастие мистър Норел продължава да бъде такъв, какъвто винаги е бил: бдителен, решителен и твърд — докато говореше, погледът на Ласелс се спря на мистър Норел, който в този момент беше живо олицетворение на смут, поражение и безсилие.

Лорд Ливърпул се обърна към магьосника.

— И вие ли смятате така, сър?

Мистър Норел беше потънал в размисъл и мърмореше под носа си:

— Това е мое дело. Това е мое дело.

Макар да говореше на себе си, думите му прозвучаха достатъчно силно, за да могат всички в стаята да ги чуят.

Очите на Ласелс се разшириха, но той веднага се овладя.

— Естествено е да се чувствате по този начин, сър, но много скоро ще разберете, че това е много далеч от истината. Когато се съгласихте да преподавате магия на мистър Стрейндж, не можехте да знаете, че всичко ще свърши така. Никой не можеше да знае.

Лорд Ливърпул изглеждаше видимо ядосан от този опит мистър Норел да бъде представен като жертва. От години мистър Норел държеше хората да го смятат за главен магьосник на Англия и щом в Англия се правеха магии, според лорд Ливърпул той не можеше да не бъде поне отчасти отговорен за това.

— Пак ви питам, мистър Норел. Отговорете ми ясно и разбрано, моля. Мислите ли, че станалото е дело на Стрейндж?

Мистър Норел погледна последователно всеки от присъстващите господа.

— Да — каза той уплашен.

Лорд Ливърпул го изгледа строго и изпитателно. После каза:

— Не можем да оставим нещата така, мистър Норел. Независимо дали това е работа на Стрейндж или не, едно е ясно: Великобритания вече има луд крал и луд магьосник ще й дойде в повече. Вие неколкократно ме молихте за поръчки — е, ето ви една. Не позволявайте на ученика си да се завърне в Англия.

— Но… — започна мистър Норел. После забеляза предупредителния поглед на Ласелс и млъкна.

Двамата се върнаха на „Хановер Скуеър“. Мистър Норел отиде право в библиотеката. Чайлдърмас все така седеше на масата.

— Бързо! — извика магьосникът. — Трябва ми заклинание, което вече не действа!

Чайлдърмас сви рамене.

— Има ги с хиляди. Кантлуцет[4], Розата на Дедал[5], Разсъблечените дами[6], Остъкляване на Стоукси[7]…

— Остъкляването на Стоукси! Да! Имам описание на това!

Мистър Норел се завтече към рафтовете и извади една книга. Започна да търси нужната страница, намери я и припряно се огледа из стаята. На маса до камината имаше ваза с имел, бръшлян, джел и клонки от някакъв зимен храст. Той погледна втренчено вазата и започна да си мърмори нещо.

Всички сенки в стаята се раздвижиха по странен, труден за обяснение начин. Сякаш всички се обърнаха на друга страна. Дори когато отново застинаха неподвижно, Чайлдърмас и Ласелс не можеха да кажат дали сенките са се променили или не.

Нещо падна от вазата и с дрънчене се разби на масата.

Ласелс се приближи и го разгледа. Една от клонките джел се бе превърнала в стъкло. Тя се беше оказала твърде тежка за вазата и затова бе паднала навън. На масата лежаха две-три цели листенца джел.

— Това заклинание не действаше почти от четиристотин години — каза мистър Норел. — Уотършип го отбелязва в „Попарена феина гора“ сред магиите, които е правил успешно на младини и които след двадесетата му година са се оказали напълно безсилни!

— Вашите изключителни умения… — започна Ласелс.

— Моите изключителни умения нямат нищо общо с това! — отсече мистър Норел. — Не мога да правя магия, която си е отишла. Магията се завръща в Англия. Стрейндж е намерил начин да я върне.

— Значи съм бил прав, нали? — заяви Ласелс. — И наша главна задача е да му попречим да дойде в Англия. Успеем ли в това, лорд Ливърпул ще ни прости много други неща.

Мистър Норел се замисли.

— Мога да му попреча да дойде по море — каза той.

— Отлично! — възкликна Ласелс, но нещо в изказването на мистър Норел го накара да се сепне. — Е, няма вероятност да дойде по друг начин. Не може да долети! — той се засмя безгрижно на тази идея. После отново стана сериозен. — Може ли?

Чайлдърмас сви рамене.

— Вече не знам какво може и какво не може Стрейндж — каза мистър Норел. — Но не мислех за летене. Мислех за Кралските пътища.

— Доколкото ми е известно, Кралските пътища водят към Феерия — отбеляза Ласелс.

— Да, така е. Но не само към Феерия. Кралските пътища водят навсякъде. Към рая. Към ада. Към Парламента… Те са построени с магия. Всяко огледало, всяка локва, всяка сянка в Англия е врата към тези пътища. Не мога да ги заключа. Никой не може. Това би било непосилно начинание! Ако Стрейндж дойде по Кралските пътища, не знам как мога да го спра.

— Но… — започна Ласелс.

— Не мога да го спра! — изкрещя мистър Норел и закърши ръце. — Не ме молете! Но… — той направи усилие да се овладее. — Мога да се приготвя за идването му. Най-великият магьосник на своето време. Е, скоро ще видим дали е така!

— Ако дойде в Англия — обади се Ласелс, — къде ще отиде?

— В абатството Хъртфю — каза Чайлдърмас. — Къде другаде?

Мистър Норел и Ласелс понечиха да му отговорят, но в този момент влезе Лукас със сребърен поднос, на който имаше писмо. Той се приближи към Ласелс. Ласелс счупи печата и бързо прочете писмото.

— Дролайт се е върнал — обяви той. — Чакайте ме тук. Утре ще се върна.

[1] Вж. глава 3, бел. 1. ↑

[2] Възстановяване и поправяне е магия, която премахва последиците от наскоро нанесена вреда. ↑

[3] Ръката на Тейло е древна магия на феите, която спира най-различни неща: дъжд, огън, вятър, течаща вода и кръв. Смята се, че е наречена иа името на феята, която я показала на английски магьосник. ↑

[4] Кантлуцет — загадъчна древна магия, която кара луната да запее. Смята се, че песента на луната е много хубава и може да излекува от проказа или лудост всеки, който я чуе. ↑

[5] Розата на Дедал — сложна процедура, измислена от Мартин Пейл за съхраняване на чувства, грехове и добродетели в кехлибар, мед или пчелен восък. Когато веществото, в което се съхраняват, се затопли, затворените в него качества излизат на воля. Розата има — или по-скоро е имала — множество приложения. Може да се използва за придобиване на смелост или за заразяване на врага със страх, за предизвикване на чувства като любов, похот, благородна целеустременост, гняв, ревност, амбиция, саможертва и така нататък. ↑

[6] Подобно на много други магии с необичайни имена, Разсъблечените дами съвсем не е толкова интригуваща, колкото звучи. Въпросните дами са чисто и просто вид горско цвете, използвано в магия за обезсилване иа феи. Цветето трябвало да остане без венчелистчета и листа — оттам и „разсъбличането“. ↑

[7] Остъкляването на Стоукси превръща предмети и хора в стъкло. ↑

62
ДОЙДОХ ПРИ ТЯХ С ПИСЪК,
ЩО РАЗДИРА ТИШИНАТА В ЗИМЕН ЛЕС

Началото на февруари 1817 година

ЗАЗОРЯВАНЕ В ПЪРВИТЕ ДНИ на февруари: кръстопът насред гора. В пролуките между дърветата тегнеше мъгла и полумрак: тъмнината на дърветата се просмукваше във въздуха. Нито един от кръстосващите се пътища не беше от особена важност. Те бяха изровени и зле поддържани: единият беше широк колкото по него да мине каруца. Мястото бе затънтено, неотбелязано на нито една карта. Нямаше дори име.

Дролайт чакаше на кръстопътя. Наблизо не се виждаше кон, нито селянин с двуколка или каруца — нищо, което да подскаже как е стигнал дотук. Но по всичко личеше, че отдавна стои на кръстопътя; ръкавите на палтото му бяха побелели от скреж. Тихо изпукване зад гърба му го накара да се обърне. Но нямаше нищо — само неизменните смълчани дървета.

— Не, не — промърмори той сам на себе си. — Няма нищо. Някое сухо листо е паднало.

Нещо звучно изпращя — като дърво или камък, разпукали се от студ. Дролайт отново се огледа с разширени от страх очи.

— Сухо листо, нищо повече — промърмори той.

Последва нов звук. В първия момент Дролайт се паникьоса — не можеше да определи откъде е дошъл, — но после го разпозна: конски тропот. Той погледна нагоре по пътя. Неясно сиво петно в мъглата му подсказа, че се задават конник и ездач.

— Най-после идва. Идва — промърмори Дролайт и забърза напред. — Къде се изгубихте? — извика той. — Чакам ви от часове!

— Е, и? — отекна гласът на Ласелс. — И без това няма какво друго да правите.

— O, заблуждавате се! Дълбоко се заблуждавате! Трябва да ме закарате в Лондон колкото може по-бързо!

— Всяко нещо с времето си — Ласелс изплува от мъглата и дръпна юздите на коня си. Изисканите му дрехи и шапката му бяха покрити със сребрист скреж.

Дролайт го погледна изпитателно и неочаквано предишният човек в него се обади:

— Колко добре сте облечен! — отбеляза той потиснат. — Но, знаете ли, не е много разумно от ваша страна да парадирате така с богатството си. Не се ли боите от крадци? Това място е много зловещо. Предполагам, че наоколо се навъртат всевъзможни опасни люде.

— Сигурно сте прав. Но както виждате, нося пистолетите си и съм не по-малко опасен от тях.

Изведнъж Дролайт забеляза нещо.

— Къде е другият кон? — попита той.

— Какво?

— Другият кон! С който ще отида в Лондон! O, Ласелс, колко сте разсеян! Как ще стигна в Лондон без кон?

Ласелс се засмя.

— На ваше място бих предпочел да не ходя там. Дълговете ви може и да са платени — аз лично ги платих, — но Лондон е пълен с хора, които ви мразят и биха направили всичко възможно да ви напакостят.

Дролайт гледаше, сякаш не разбираше и дума от това. Той закрещя с пронизителен глас:

— Но аз нося заръки от магьосника! Имам да предам послания на куп хора! Трябва да тръгна веднага! Не бива да отлагам нито час повече!

Ласелс се намръщи.

— Пиян ли сте? Бълнувате ли? Норел не ви е молил да предавате нищо на никого. Ако имаше задачи за вас, щеше да ви ги предаде чрез мен, а и впрочем…

— Не Норел. Стрейндж!

Ласелс застина неподвижно на седлото. Конят пръхтеше и пристъпяше, но конникът изобщо не помръдваше. После Ласелс заговори с опасно тих глас:

— Какво говорите, за Бога? Стрейндж! Как смеете да ми говорите за Стрейндж? Съветвам ви занапред да мислите по-внимателно, преди да говорите. Вече ми е достатъчно неприятно. Мисля, че инструкциите ви бяха съвсем ясни. Трябваше да останете във Венеция до заминаването на Стрейндж. Но вие сте тук. А той е там.

— Нищо не можех да направя! Трябваше да замина! Вие не разбирате. Аз го видях и той ми каза…

Ласелс махна с ръка.

— Нямам желание да водя този разговор насред пътя. Да влезем в гората.

— В гората! — малкото цвят, останал по лицето на Дролайт, изчезна. — О, не! За нищо на света! Няма да вляза там! Не ме молете!

— Какво искате да кажете? — Ласелс се огледа, по-малко самоуверен отпреди. — Стрейндж е накарал дърветата да ни шпионират?

— Не, не. Не е това. Не мога да го обясня. Те ме дебнат. Познават ме! Не мога да вляза!

Дролайт нямаше думи, с които да опише преживяното. Той размаха ръце, сякаш се опитваше да покаже на Ласелс реките, които се бяха сгушили в краката му, дърветата, които го бяха пронизали, камъните, които му бяха служили за сърце, дробове и стомах.

Ласелс вдигна камшика си.

— Нямам никаква представа за какво говорите — той подкара коня си към Дролайт и размаха камшика.

Бедният Дролайт никога не се бе отличавал с голяма смелост и с хленчене тръгна между дърветата. Ръкавът му се закачи за един храст и той изкрещя.

— О, тихо! — смъмри го Ласелс, — Някой ще си помисли, че тук става убийство. Те вървяха, докато стигнаха малка полянка. Ласелс слезе от коня си и го върза за едно дърво. Извади два пистолета от кобурите в седлото и ги пъхна в джобовете на палтото си. После се обърна към Дролайт.

— Значи сте видели Стрейндж? Добре — всъщност дори отлично. Бях убеден, че сте твърде страхлив, за да застанете пред него.

— Помислих, че ще ме превърне в нещо ужасно.

Ласелс с отвращение огледа мръсните дрехи и изнуреното лице на Дролайт.

— Сигурен ли сте, че не е успял?

— Какво? — попита Дролайт.

— Защо просто не го убихте? Там, в мрака? Били сте сами, предполагам? Никой нямаше да разбере.

— O, да. Какво по-лесно от това? Той е висок, умен, ловък и жесток. Аз — нито едно от изброените.

— Аз бих го направил — каза Ласелс.

— Наистина ли? Е, в такъв случай вървете във Венеция и опитайте.

— Къде е той сега?

— В мрака. Във Венеция. Но ще дойде в Англия.

— Той ли го каза?

— Да. Нали ви казах, нося послания; едно за Чайлдърмас, едно за Норел и едно за всички магьосници в Англия.

— И какви са те?

— Трябва да предам на Чайлдърмас, че лейди Поул не е възкресена от мъртвите по начина, по който Норел казва: той е поискал помощ от фея и феята е направила някои неща — лоши неща. И трябва да дам на Чайлдърмас една кутийка. Това е първото послание. На Норел трябва да кажа, че Стрейндж се връща. Това е третото послание.

Ласелс се замисли.

— Какво има в кутийката?

— Не знам.

— Защо? Заключена ли е? С магия?

Дролайт затвори очи и поклати глава.

— И това не знам.

Ласелс се разсмя на висок глас.

— Нали не искате да ми кажете, че от седмици държите у себе си тази кутийка и не сте направили опит да я отворите? Точно вие! Когато идвахте в дома ми, и за миг не смеех да ви оставя сам. Знаех, че ще прочетете писмата ми и на другата сутрин делата ми ще бъдат достояние на всички.

Дролайт заби поглед в земята. Сякаш се сви в дрехите си. Това го направи да изглежда още по-окаян отпреди — ако изобщо беше възможно. Човек би си помислил, че се срамува заради миналите си прегрешения, но причината беше друга.

— Страхувам се — каза той.

Ласелс нетърпеливо изсумтя.

— Къде е кутийката? — кресна той. — Дайте ми я!

Дролайт бръкна в джоба на палтото си и извади нещо увито в мръсна носна кърпа. Кърпата беше завързана на множество невероятно сложни възелчета, за да попречи на кутийката случайно да се отвори. Дролайт я подаде на Ласелс.

С поредица от гримаси, изразяващи дълбока погнуса, Ласелс се зае да развързва възелчетата. Когато свърши, отвори кутийката. Секунда мълчание.

— Ама че сте глупак — отбеляза Ласелс, затвори с трясък капака на кутийката и я прибра в джоба си.

— О! Но аз трябва да… — започна Дролайт, като безуспешно протягаше ръце нагоре.

— Казахте, че посланията са три. Кое е последното?

— Не мисля, че ще го разберете.

— Какво? Вие го разбирате, но аз няма да мога? Сигурно доста сте поумнели в Италия.

— Не това имах предвид.

— Тогава какво имахте предвид? Казвайте бързо. Този разговор започна да ми дотяга.

— Стрейндж каза, че дървото говори на камъка. Камъкът говори на водата. Каза, че магьосниците могат да се учат на магия от горите, скалите и така нататък. Каза, че старите съюзи на Джон Ъскглас са още в сила.

— Джон Ъскглас, Джон Ъскглас! Как ми омръзна да слушам това име! Но напоследък всички безспирно го повтарят. Дори Норел. Не разбирам защо: няма го от четиристотин години.

Дролайт отново протегна ръка. — Върнете ми кутийката. Трябва да…

— Какво, по дяволите, ви става? Не разбирате ли? Посланията ви никога няма да бъдат доставени — освен това до Норел, а него ще доставя аз.

Дролайт нададе тревожен вой.

— Моля ви, моля ви! Не ме карайте да го подвеждам! Не разбирате. Той ще ме убие! Или по-лошо!

Ласелс разпери ръце и се огледа, сякаш приканваше гората да стане свидетел на това нелепо изказване.

— Наистина ли вярвате, че ще ви позволя да унищожите Норел? Сиреч да унищожите мен?

— Вината не е моя! Не е моя! Не смея да оспорвам заповедите му!

— Жалък червей! Какво търсиш между двама души като Стрейндж и мен? Ние ще те смажем.

Дролайт издаде звук, подобен на уплашено скимтене. Погледна Ласелс със странни помътнели очи. Сякаш искаше да каже нещо. После с изненадваща бързина се обърна и побягна между дърветата.

Ласелс не си направи труда да го последва. Той просто вдигна един от пистолетите си, прицели се и стреля.

Куршумът уцели Дролайт в бедрото и мигновено образува мокро червено цвете от кръв и плът сред сиво-бялата гора. Дролайт изкрещя и падна с трясък в едни храсти. Опита се да продължи напред с пълзене, но кракът му беше безжизнен, а освен това храстите го дърпаха за дрехите и той не можеше да се освободи от тях. Обърна глава и видя Ласелс да върви към него: страхът и болката изкривиха чертите му до неузнаваемост.

Ласелс стреля с втория пистолет.

Лявата половина на главата на Дролайт се пукна като яйце или портокал. Той се сгърчи няколко пъти и остана неподвижен.

Макар че нямаше кой да го види и макар че кръвта блъскаше в ушите му, в гърдите му, в цялото му тяло, Ласелс не си позволи да покаже и най-малкия признак на вълнение: стори му се, че това не би подхождало на един джентълмен.

Той имаше лакей, който обичаше да чете историите за убийства и обесвания в „Нюгейт Календар“ и „Малифактърс Реджистър“. Понякога Ласелс за развлечение прелистваше някоя от тези книги. Историите в тях имаха една характерна особеност: убиецът, колкото и смело да се държеше по време на убийството, скоро след това се поддаваше на емоции, които го караха да действа по странен, неразумен начин и винаги водеха до неговата гибел. Ласелс не вярваше в правдивостта на тези истории, но за по-сигурно потърси у себе си признаци на угризения или страх. Не откри нищо. Всъщност основната мисъл в главата му беше, че малко неща на света са по-грозни от това. „Наистина — помисли си той, — ако преди три-четири години Дролайт знаеше, че ще стигне дотук, сам щеше да ме помоли да го убия.“

Нещо изшумоля. Ласелс с учудване забеляза, че от дясното око на Дролайт се подава тънка вейка (лявото беше размазано от изстрела). Около врата и гърдите му се увиваха филизи бръшлян. Една клонка джел беше пробила дланта му, през стъпалото му никнеше млада брезичка, от корема му стърчеше глог. Сякаш самата гора го беше разпнала. Но дърветата не бяха спрели дотук: те продължаваха да растат. Плетеница от бронзовожълти и пурпурни стебла скри унищоженото му лице, тялото и крайниците му започнаха да гният — растенията и другите живи същества отнемаха силата им. За кратко време от Кристофър Дролайт не остана нищо. Дърветата, камъните и земята го бяха поели в себе си, но във формите им все още можеха да се различат следи от някогашния човек.

„Този храст беше ръката му, струва ми се — разсъждаваше Ласелс. — Този камък… може би сърцето му? Той е също толкова малък и също толкова корав.“ Ласелс се разсмя.

— Ето това е нелепото в магията на Стрейндж — каза той сам на себе си. — Рано или късно се обръща срещу него.

Качи се на коня си и го подкара обратно към пътя.

63
ПЪРВИЯТ ЩЕ ПОГРЕБЕ СЪРЦЕТО СИ
В ТЪМНА ГОРА ПОД СНЕГА,
НО ПАК ЩЕ ЧУВСТВА КАК БОЛИ

Средата на февруари 1817 година

БЯХА ИЗМИНАЛИ ПОВЕЧЕ ОТ ДВАДЕСЕТ И ОСЕМ часа, откакто Ласелс бе излязъл от къщата на „Хановер Скуеер“, и мистър Норел не можеше да си намери място. Той беше обещал на Ласелс, че ще го чакат, но сега се боеше, че ще пристигнат в абатството Хъртфю и ще открият, че Стрейндж е завладял библиотеката.

Тази нощ на никого в дома на „Хановер Скуеър“ не беше разрешено да си легне и на сутринта всички бяха уморени и изнервени.

— Но защо изобщо чакаме? — питаше Чайлдърмас. — Каква полза мислите, че ще има от него, когато дойде Стрейндж?

— Аз имам голямо доверие на мистър Ласелс. Знаеш, че е така. Сега той е единственият ми съветник.

— Все още имате мен — отбеляза Чайлдърмас.

Мистър Норел бързо примигна с малките си очички. Малко му оставаше да каже: „Но ти си само слуга.“ Той замълча.

Но Чайлдърмас като че ли разбра, изпъшка от досада и се отдалечи.

В шест вечерта вратата на библиотеката се отвори и влезе Ласелс. Изглеждаше както никога досега: косата му беше разрошена, шалчето му — мръсно от прах и пот, а палтото и ботушите му бяха опръскани с кал.

— Прави бяхме, мистър Норел! — извика той. — Стрейндж идва!

— Кога? — попита мистър Норел пребледнял.

— Не знам. Не е бил така любезен да ни съобщи тези подробности, но трябва час по-скоро да потеглим към абатството Хъртфю!

— Можем да тръгнем веднага. Всичко е готово. Значи сте се срещнали с Дролайт? Той тук ли е? — мистър Норел наклони глава встрани, за да види дали Дролайт не стои зад Ласелс.

— Не, не го видях. Чаках го, но той така и не дойде. Не се бойте, сър (мистър Норел се канеше да го прекъсне). Получих писмо от него. Разполагаме с всички необходими сведения.

— Писмо! Може ли да го видя?

— Разбира се! Ще имаме достатъчно време за това по пътя. Трябва да тръгваме. Не бива да се бавим заради мен. Нуждите ми са скромни, каквото нямам, мога да мина и без него.

Това беше малко странно. Нуждите на Ласелс никога не бяха скромни. Те бяха безбройни и трудни за задоволяване.

— Хайде, хайде, мистър Норел. Размърдайте се. Стрейндж идва! Той излезе от стаята. По-късно мистър Норел научи от Лукас, че Ласелс дори не поискал вода да се измие или питие да се освежи. Просто се качил в каретата, седнал в ъгъла и зачакал.

В осем вечерта те пътуваха към Йоркшир. Мистър Норел и Ласелс седяха в каретата, Лукас и Дейви — на капрата, а Чайлдърмас яздеше отстрани. На бариерата в Айлингтън Лукас спря да плати. Въздухът миришеше на сняг.

Мистър Норел се загледа в ярко осветената витрина на един магазин. Магазинът беше изискан, грижливо подреден, с модни столове за клиентите: всъщност толкова изискан, че не беше ясно какво се продава в него. На един стол бе сложена купчина пъстроцветни неща, но дали бяха шалове, платове за рокли или нещо друго — мистър Норел не можеше да определи. В магазина имаше три жени. Едната беше клиент — елегантна, стилно облечена дама с жакет като от униформа на хусар, поръбен с кожички и шнурове. На главата й имаше спретната кожена шапка и тя непрекъснато я докосваше, сякаш се боеше да не падне. Продавачката беше по-дискретно облечена в непретенциозна тъмна рокля, а малката й помощничка гледаше почтително и нервно присядаше в реверанс всеки път, щом някой я погледнеше. Елегантната дама и продавачката не се занимаваха с търговия: те оживено разговаряха и се смееха. Тази сцена беше много далеч от обичайните интереси на мистър Норел, но го развълнува по начин, неразбираем за него. Той неволно се замисли за мисис Стрейндж и лейди Поул. После нещо прелетя между него и веселата сцена — нещо като тъмно петно. Мистър Норел си каза, че това е гарван.

Пътната такса беше платена, Дейви размаха поводите и каретата продължи към Арката.

Заваля сняг. Влажен вятър брулеше стените на каретата и я караше да се клатушка, проникваше през всяка дупка и пролука и вледеняваше раменете, носовете и краката на пътниците. Мистър Норел не се чувстваше по-уютно от факта, че Ласелс беше в много особено настроение. Той беше въодушевен, почти ликуваше, макар че мистър Норел не можеше да проумее защо. Когато вятърът виеше, Ласелс се смееше, сякаш подозираше, че вятърът иска да го уплаши, и държеше да му покаже, че не се страхува.

Той забеляза, че мистър Норел го наблюдава, и каза:

— Напоследък много мислих. Какво толкова е станало? Ние с вас, сър, бързо ще надвием Стрейндж въпреки всичките му трикове. Тези министри са като стари баби! Отвращават ме! Толкова шум за един луд! Смешно ми е само като си помисля. Разбира се, Ливърпул и Сидмаут са най-лошите! Години наред не смееха да си покажат носа навън, защото се страхуваха от Бонапарт, а сега Стрейндж ги ужасява само с факта, че е полудял.

— O, грешите! — заяви мистър Норел. — Наистина! Заплахата от Стрейндж е огромна — Бонапарт е нищо в сравнение с нея. Но вие не ми казахте какво пише Дролайт. Много бих искал да видя писмото му. Ще кажа на Дейви да спре при „Ейнджъл“ в Хадли и тогава…

— Но то не е у мен. Оставих го на „Брутън Стрийт“.

Ласелс се засмя.

— Мистър Норел! Не се тревожете! Не ви ли казах, че няма значение? Спомням си писмото съвсем точно.

— Какво пише в него?

— Че Стрейндж е луд и е пленник на вечния мрак — все неща, които вече знаем. И…

— Как се проявява лудостта му? — попита мистър Норел. Кратко мълчание.

— Предимно в говорене на безсмислици. Но той и преди го е правил, нали? — Ласелс се разсмя. После забеляза физиономията на мистър Норел и продължи по-сериозно: — Дрънка безсмислици за дървета, камъни, Джон Ъскглас и… — той се огледа в търсене на вдъхновение — невидими кочияши. А, да! Това ще ви се стори забавно! Държи у себе си пръсти от ръцете на няколко венециански девойки. Откраднал ги е! И крие тези откраднати пръсти в малки кутийки!

— Пръсти! — тревожно възкликна мистър Норел. Това като че ли пораждаше у него неприятни асоциации. Той се замисли за момент, но не можа да си спомни нищо. — Дролайт описва ли мрака? Казва ли нещо, което може да ни помогне да го разберем?

— Не. Срещнал се е със Стрейндж и Стрейндж му е предал съобщение за вас. Казал е, че идва. Това е същината на писмото.

Те потънаха в мълчание. Мистър Норел задряма, без да иска, но насън няколко пъти чуваше как Ласелс си мърмори нещо в тъмното.

В полунощ смениха конете в „Хейкок Ин“ в Уансфорд. Ласелс и мистър Норел седнаха в общия салон — голяма просто обзаведена стая с ламперия по стените, под, посипан с пясък, и две големи камини.

Вратата се отвори и влезе Чайлдърмас. Той отиде право при Ласелс и се обърна към него със следните думи:

— Лукас казва, че имате писмо от Дролайт, в което той описва какво е видял във Венеция.

Ласелс леко обърна глава, но не погледна Чайлдърмас.

— Може ли да го видя?

— Оставих го на „Брутън Стрийт“.

Чайлдърмас се изненада.

— Добре тогава — каза той. — Лукас може да го донесе. Ще му наемем кон. Ще ни настигне, преди да сме наближили Хъртфю.

Ласелс се усмихна.

— Казах „Брутън Стрийт“, но знаете ли, не съм сигурен, че е там. Мисля, че може да съм го забравил в странноприемницата в Чатъм, където чаках Дролайт. Сигурно са го изхвърлили.

Той отново се обърна към огъня.

Чайлдърмас го изгледа намръщен. После излезе от стаята.

Един прислужник дойде да съобщи, че в двете стаи, приготвени за господата, има топла вода, кърпи и всичко необходимо, за да могат мистър Норел и мистър Ласелс да се освежат.

— В коридора е тъмно като в рог — весело добави той, — затова ви запалих по една свещ.

Мистър Норел взе своята свещ и тръгна по коридора (в който наистина беше много тъмно). Изведнъж отнякъде изскочи Чайлдърмас и го сграбчи за ръката.

— Къде сте мислили, за Бога? — изсъска той. — Да напуснете Лондон без това писмо!

— Но той казва, че помни съдържанието му — заоправдава се мистър Норел.

— O! И вие му вярвате, така ли?

Мистър Норел не отговори и влезе в приготвената за него стая. Изми ръцете и лицето си и докато стоеше надвесен над легена, в огледалото видя леглото зад гърба си. Това легло беше масивно, старомодно и — както често се случва в странноприемниците — твърде голямо за стаята. Четирите стълба от махагон, украсени с резба, високият тъмен балдахин и множеството черни щраусови пера по ъглите му придаваха погребален вид. Сякаш някой го беше довел в тази стая, за да му покаже неговия ковчег. Обзе го странно чувство — същото, което бе изпитал при бариерата, докато наблюдаваше трите жени в магазина: чувството, че се приближава към края на нещо и че вече е взел всички решения в живота си. На младини беше избрал един път, но този път не го бе отвел на очакваното място; сега се прибираше у дома, но домът му се бе превърнал в нещо чудовищно. В полумрака, застанал пред черното легло, той си спомни защо като дете се боеше от тъмното: тъмното принадлежеше на Джон Ъскглас.

За любовта ни спомена

пази в душата жив,

в горите, под звездите,

при твоя Гарван див.

Мистър Норел побърза да излезе от стаята и да се върне при топлината и светлината на общия салон.

Малко след шест дойде сивият изгрев, който почти не приличаше на изгрев. От сивото небе валеше бял сняг и падаше върху сиво-белия свят. Дейви беше толкова щедро обсипан със сняг, сякаш някой бе поръчал да му направят восъчна фигура и това беше гипсовата отливка за нея.

През целия ден поредица от пощенски коне се трудиха да влачат каретата през снега и вятъра. Поредица от странноприемници предлагаха горещи напитки и кратко убежище от лошото време. Дейви и Чайлдърмас в качеството си на кочияш и ездач несъмнено бяха най-изтощени от всички, но имаха най-малка полза от тези почивки: обикновено те ги прекарваха в конюшнята, където спореха със съдържателя за конете. В Грантъм ханджията вбеси Чайлдърмас, като му предложи да наеме напълно сляп кон. Чайдърмас се кълнеше, че няма да го вземе, ханджията на свой ред се кълнеше, че това е най-добрият му кон. Нямаше голям избор и накрая го наеха. По-късно Дейви каза, че това е прекрасно животно, работливо и много послушно поради факта, че освен напътствията па кочияша няма друг начин да разбере накъде да върви и какво да прави. Самият Дейви издържа до „Нюкасъл Армс“ в Тъксфорд и там се наложи да го оставят. Той бе карал повече от сто и тридесет мили и както каза Чайлдърмас, беше толкова уморен, че не можеше да говори. Чайлдърмас нае пощенски кочияш и те продължиха пътя си.

Час преди залез слънце снегът спря да вали и небето се проясни. На голите полета легнаха дълги синьо-черни сенки. Пет мили след Донкастър те минаха покрай странноприемница на име „Червената къща“ (заради боядисаните в червено стени). На ниското зимно слънце тя сияеше като окъпана в пламъци. Каретата измина няколко метра и спря.

— Защо спряхме? — извика отвътре мистър Норел.

Лукас се наведе от капрата и изкрещя нещо в отговор, но вятърът отнесе гласа му и мистър Норел не чу какво казва.

Чайлдърмас беше слязъл от пътя и яздеше през полето. Цялото поле гъмжеше от гарвани. Докато яздеше, те се вдигаха във въздуха с пискливо грачене. В далечния край на полето се виждаше старинен плет с дупка по средата и два големи джела от двете й страни. От дупката започваше друг път или пътека, оградена с плетове. Чайлдърмас спря и се огледа. Колебаеше се. После тръсна юздите и конят му мина между храстите, тръгна по пътеката и се изгуби от поглед.

— Тръгна по пътя на феите! — извика разтревожен мистър Норел.

— O! — възкликна Ласелс. — Това път на феите ли е?

— Да, да! — отвърна мистър Норел. — Този е един от най-прочутите. Казват, че свързва Донкастър и Нюкасъл през две цитадели на феи. Те зачакаха.

След около двадесет минути Лукас слезе от капрата.

— Колко още ще стоим тук, сър? — попита той.

Мистър Норел поклати глава.

— Нито един англичанин след Мартин Пейл не е прекрачвал границите на Феерия от триста години насам. Напълно възможно е никога повече да не се върне. Може би…

Точно в този момент Чайлдърмас се появи от дупката в плета и в галоп прекоси полето.

— Е, вярно е — каза той на мистър Норел. — Пътищата към Феерия са отворени.

— Какво видя? — попита мистър Норел.

— Пътят продължава малко нататък и после влиза в гора, обрасла с трънаци. На входа към гората има статуя на жена с разперени ръце. В едната си ръка държи каменно око, а в другата — каменно сърце. Що се отнася до самата гора… — Чайлдърмас махна с ръка, сякаш да покаже неспособността си да опише гледката или своята безпомощност пред видяното. — От всяко дърво висят трупове. Някои може да са на хора, издъхнали вчера. От други са останали само древни скелети в ръждясали ризници. Стигнах до висока кула, построена от неодялани камъни. Кулата имаше няколко малки прозорчета. Едно от тях светеше и зад него се виждаше силует на човек, който гледаше навън. Пред кулата имаше поляна, през която течеше ручей. Там стоеше млад мъж. Видя ми се блед и болнав, с мъртвешки очи, носеше униформа на британски войник. Каза ми, че е рицарят на Замъка на изваденото око и сърце. Дал е клетва да пази дамата, която живее в замъка, затова се бие с всекиго, дошъл с намерението да я нарани или да я обиди. Попитах го той ли е убил всички хора в гората. Мъжът каза, че е убил няколко души и ги е закачил по дърветата, точно както е правил неговият предшественик. Попитах го как дамата ще го възнагради за службата му. Той отговори, че не знае. Никога не я е виждал и не е говорил с нея. Тя не излиза от Замъка на изваденото око и сърце, той стои между ручея и дърветата. Попита ме дали възнамерявам да се бия с него. Напомних му, че нито съм обидил, нито съм наранил неговата дама. Казах, че съм слуга и че трябва да се върна при господаря си, който ме очаква. После обърнах коня и препуснах назад.

— Какво? — кресна Ласелс. — Човекът ви е предложил да се биете и вие сте избягали! Нямате ли поне капка чест? Нямате ли срам? Болнаво лице, мъртвешки очи, неизвестен силует на прозореца! — той изсумтя презрително. — Това са само извинения за малодушието ви!

Чайлдърмас трепна, сякаш някой го беше ударил, и се приготви да каже нещо грубо в отговор, но мистър Норел го прекъсна:

— Тъкмо обратното! Добре е направил, че е тръгнал час по-скоро. На такива места винаги има повече магия, отколкото изглежда. Някои феи се забавляват с битки и смърт. Не знам защо. Готови са да положат неимоверни усилия, за да си осигурят подобни развлечения.

— Моля, мистър Ласелс — каза Чайлдърмас, — ако това място толкова ви привлича, вървете! Не стойте тук заради нас.

Ласелс погледна замислен полето и дупката в плета, но не помръдна.

— Може би гарваните не ви харесват? — попита Чайлдърмас с леко подигравателен тон.

— Че на кого му харесват! — възкликна мистър Норел. — Какво търсят тук? Какво означават?

Чайлдърмас сви рамене.

— Някои хора смятат, че те са част от мрака, който обгражда Стрейндж, че по някаква причина той го е превърнал в птици и ги е изпратил в Англия. Други мислят, че гарваните предвещават завръщането на Джон Ъскглас.

— Джон Ъскглас. Разбира се — обади се Ласелс. — Първата и последната мисъл на вулгарните умове. Каквото и да стане, причината винаги е Джон Ъскглас! Струва ми се, мистър Норел, че е време за нова статия в „Приятелите на английската магия“, с която да изобличим този джентълмен. Какво да напишем? Че не е християнин? Че не е англичанин? Че е демон? Някъде имах списък със светците и архиепископите, които са го заклеймили. Лесно бих могъл да съчиня нещо.

Мистър Норел изпитваше видимо неудобство. Той хвърляше нервни погледи към тъксфордския кочияш.

— На ваше място, мистър Ласелс — каза тихо Чайлдърмас, — щях да говоря по-предпазливо. Намирате се на север. В страната на Джон Ъскглас. Градовете, селата и абатствата ни са построени от него. Законите ни са изковани от него. Той е в умовете и сърцата ни, името му е на устата ни. Ако сега беше лято, щяхте да зърнете килим от малки синкаво-бели цветчета под всеки жив плет. Наричаме ги монетите на Джон. Когато времето е необичайно за сезона и зиме е топло, а лете вали дъжд, хората на село казват, че Джон Ъскглас пак се е влюбил и е захвърлил работата си[1]. А когато едно нещо е сигурно, казваме, че то е като камъче в джоба на Джон Ъскглас. Ласелс се разсмя.

— Мистър Чайлдърмас, далеч съм от намерението да омаловажавам причудливите ви народни поверия. Но, съгласете се, едно е да плащаме дан на историята и съвсем друго — да говорим за завръщането на крал, сред чиито съюзници и сюзерени е самият Луцифер! Никой не иска това, нали? Освен неколцина йоанити и луди.

— Аз съм северняк, мистър Ласелс — каза Чайлдърмас. — Нищо не би ме зарадвало повече от завръщането на моя крал. Това е нещо, за което съм мечтал цял живот.

Когато пристигнаха в абатството Хъртфю, наближаваше полунощ. Нямаше и следа от Стрейндж. Ласелс си легна, но мистър Норел тръгна да обикаля къщата и да проверява състоянието на някои магии, които беше направил още преди време.

На другата сутрин по време на закуската Ласелс каза:

— Чудя се дали в миналото са се водили магически дуели. Битки между магьосници, нещо от този род.

Мистър Норел въздъхна.

— Трудно е да се каже. Предполага се, че Ралф Стоукси е победил двама-трима магьосници, единият от които много силен шотландец, Магьосникът от Атодел[2]. Веднъж Катрин от Уинчестър била принудена да изпрати един млад магьосник в Гранада. Той постоянно й дотягал с предложения за брак, а тя искала да учи и по онова време Гранада била най-далечното място, за което могла да се сети. Да не забравяме и любопитната легенда за въглищаря от Кумбрия[3]…

— А случвало ли се е подобни дуели да завършат със смъртта на единия от магьосниците?

— Какво? — мистър Норел погледна ужасен събеседника си. — Не! Тоест не знам. Не мисля.

Ласелс се усмихна.

— Но сигурно има магия за това? Смея да предположа, че ако си поставите за цел, ще си спомните за половин дузина магии, които биха свършили работа. Така че да изглежда като обикновен дуел с пистолети или саби. После на никого няма да хрумне да разследва. Освен това приятелите и слугите на победителя съвсем справедливо ще му предложат помощта си за запазване на всичко в пълна тайна.

Мистър Норел мълчеше. След известно време каза:

— Няма да се стигне дотам.

Ласелс се разсмя.

— Скъпи ми мистър Норел! До какво друго би могло да се стигне?

Странно, но Ласелс не беше идвал досега в абатството Хъртфю. В миналото, когато Дролайт идваше в Хъртфю, Ласелс винаги се извиняваше с предварително уговорен ангажимент. За него престоят в селска къща в Йоркшир беше равносилен на престой в чистилището. В най-добрия случай той си представяше Хъртфю като подобие на собственика си — прашно, старомодно и склонно към дълги навъсени мълчания; в най-лошия — олющена от дъждовете ферма насред зловещо тъмно тресавище. Ласелс с учудване установи, че Хъртфю не е нито едното, нито другото. Там нямаше никаква готика. Къщата беше модерна, елегантна и уютна, а слугите съвсем не бяха недодяланите селяни от неговото въображение. Всъщност те бяха същите слуги, които се грижеха за мистър Норел на „Хановер Скуеър“. Тези хора бяха обучени в Лондон и добре познаваха вкусовете на Ласелс.

Но в къщата на всеки магьосник има странни неща и абатството Хъртфю, на пръв поглед така уютно и елегантно, бе построено по толкова объркан план, че човек не можеше да стигне от единия край на къщата до другия, без да се изгуби. След закуската Лукас съобщи на Ласелс, че в никакъв случай не бива да се опитва да ходи в библиотеката сам, единствено в компанията на мистър Норел или Чайлдърмас. Това — обясни Лукас — е основното правило на къщата.

Естествено, Ласелс нямаше намерение да се подчинява на подобна забрана, съобщена му от слуга. Той разгледа източната част на къщата и намери обичайната подредба от всекидневна, трапезария и гостна — но не и библиотека. Това го накара да заключи, че библиотеката се намира в неизследваната западна част. Той тръгна натам и след малко се върна в стаята, от която беше тръгнал. Като помисли, че е завил в погрешен коридор, Ласелс направи втори опит. Този път се озова в едно от кухненските помещения, където мръсно сополиво слугинче първо си избърса носа с опакото на ръката, а после със същата тази ръка захвана да мие тенджерите. По който и път да тръгнеше, Ласелс неизбежно се озоваваше или в гостната, или в кухненското помещение. Гледката на малката слугиня му дотегна неимоверно, а и тя като че ли не се радваше да го види. Но макар че изгуби цялата си сутрин в безплодни опити да стигне до библиотеката, нито веднъж не му хрумна да отдаде този неуспех на нещо друго освен на странната йоркширска архитектура.

През следващите три дни мистър Норел се стараеше да прекарва колкото може повече време в библиотеката. Всеки път, когато срещнеше Ласелс, той неизбежно го засипваше с оплаквания по адрес на Чайлдърмас, а Чайлдърмас му досаждаше с молби да потърси с магия писмото на Дролайт. Накрая мистър Норел предпочете да отбягва и двамата.

Той не им сподели нищо за разкритията, които бе направил напоследък и които силно го бяха смутили. Още от раздялата си със Стрейндж мистър Норел редовно извикваше видения с цел да установи какво прави съперникът му. Но все не успяваше. Една нощ преди около четири седмици той не можеше да заспи. Стана и направи магията. Видението не беше съвсем ясно, но мистър Норел успя да види как Стрейндж прави магии в мрака. Той се поздрави за успешното преодоляване на защитните магии на ученика си и в този момент осъзна, че всъщност вижда себе си в собствената си библиотека. Продължи да опитва. Използваше различни варианти на заклинания. Наричаше Стрейндж по всевъзможни начини. Нищо не се променяше. Мистър Норел беше принуден да заключи, че английската магия вече не прави разлика между него и Стрейндж.

Пристигаха писма от лорд Ливърпул и министрите с гневни описания на нови магии, които никой не можеше да обясни. Мистър Норел отговаряше с обещания да обърне внимание на тези случаи веднага щом победи Стрейндж.

На третата вечер след пристигането им мистър Норел, Ласелс и Чайлдърмас седяха заедно в гостната. Ласелс ядеше портокал. Той белеше кората с малък нож за плодове с перлена дръжка и назъбено острие. Чайлдърмас редеше картите си на една масичка. Правеше го от два часа. Фактът, че мистър Норел не му правеше забележка, беше сигурен признак за това колко погълнат е магьосникът от настоящата ситуация. Ласелс обаче беше на път да полудее от това занимание. Не се съмняваше, че самият той е една от причините Чайлдърмас да гледа на карти. И беше напълно прав.

— Как мразя това бездействие! — внезапно обяви той. — Как мислите, какво чака Стрейндж? Дори не сме сигурни, че ще дойде.

— Ще дойде — каза Чайлдърмас.

— И откъде знаете? — попита Ласелс. — Може би вие сте му казали да дойде?

Чайлдърмас не отговори. Нещо в картите бе привлякло вниманието му. Очите му пробягаха по редовете. Изведнъж той стана от масата. — Мистър Ласелс! Имате съобщение за мен!

— Аз ли? — попита учуден Ласелс.

— Да, сър.

— Какво искате да кажете?

— Искам да кажа, че наскоро някой ви е предал съобщение за мен. Така казват картите. Ще ви бъда признателен, ако ми кажете какво е.

Ласелс презрително изсумтя.

— Аз не съм ничий вестоносец — най-малко ваш!

Чайлдърмас не обърна внимание на това.

— От кого е съобщението?

Ласелс не каза нищо. Той отново се зае да бели портокала си.

— Добре — отсече Чайлдърмас, отново седна и нареди картите.

Мистър Норел ги наблюдаваше уплашен. Ръката му се протегна към шнура на звънеца, но после той размисли и сам излезе да потърси някого от слугите. Лукас слагаше масата в трапезарията. Мистър Норел му каза какво е станало.

— Не може ли да се направи нещо, за да ги разделим? — попита магьосникът. — След малко може да се укротят. Няма ли съобщение за мистър Ласелс? Или нещо, което да отвлече вниманието на Чайлдърмас? Не можеш ли да измислиш нещо? Какво става с вечерята? Готова ли е?

Лукас поклати глава.

— Няма никакви съобщения. Мистър Чайлдърмас прави каквото иска — винаги е било така. А вие поръчахте вечерята за девет и половина, сър. Нали помните?

— Да беше тук мистър Стрейндж — жално каза мистър Норел. — Той щеше да знае какво да им каже и как да постъпи.

Лукас докосна ръката на господаря си, за да го накара да се опомни. — Мистър Норел! Ние се опитваме да попречим на мистър Стрейндж да дойде — не помните ли, сър?

Мистър Норел изгледа ядосан слугата си.

— Да, да! Разбира се, че помня! И все пак…

Мистър Норел и Лукас отидоха заедно в гостната. Чайлдърмас обръщаше последната карта. Ласелс решително се взираше във вестника.

— Какво казват картите? — обърна се мистър Норел към Чайлдърмас. Макар че въпросът беше зададен от мистър Норел, Чайлдърмас отговори на Ласелс:

— Казват, че вие сте лъжец и крадец. Казват, че това не е просто съобщение. Получили сте нещо — някакъв предмет с голяма стойност. Той е бил предназначен за мен, но все още е у вас.

Кратка пауза.

Ласелс каза с леден тон:

— Мистър Норел, докога смятате да търпите да ме обиждат по този начин?

— За последен път ви питам, мистър Ласелс — обади се Чайлдърмас, — ще ми дадете ли това, което ми принадлежи?

— Как смеете да говорите така на един джентълмен? — сопна се Ласелс.

— А нима кражбата е постъпка на джентълмен? — попита Чайлдърмас.

Ласелс пребледня като платно.

— Извини се! — изсъска той. — Извини се или, кълна ти се, сине на йоркширска уличница, ще те науча на добри обноски!

Чайлдърмас сви рамене.

— По-добре син на уличница, отколкото крадец!

С яростен вой Ласелс се нахвърли върху него и го притисна до стената така, че краката на Чайлдърмас се отделиха от земята. Той го разтърси и картините на стената задрънчаха в рамките си.

Странно, но Чайлдърмас изглеждаше беззащитен пред Ласелс. Ръцете му бяха притиснати под тялото на противника и колкото и да се мъчеше, не можеше да ги освободи. Всичко свърши за миг. Чайлдърмас кимна едва забележимо, за да покаже, че Ласелс е спечелил.

Но Ласелс не го пускаше. Той го притисна още по-силно към стената. После посегна, взе ножа с перлената дръжка и бавно прокара назъбеното острие по лицето на Чайлдърмас, като го сряза от окото до устата.

Лукас извика, но Чайлдърмас не издаде и звук. Той успя някак да освободи лявата си ръка и я вдигна. Тя беше стисната в юмрук. Двамата останаха за няколко секунди в тази поза — като картина — и после Чайлдърмас свали ръката си.

Ласелс се усмихна широко, пусна Чайлдърмас, обърна се към мистър Норел и със спокоен тих глас каза:

— Няма да приема никакви извинения за поведението на този човек. Той ми нанесе оскърбление. Ако ми беше равен, непременно щях да го извикам на дуел. Той го знае. Долното му потекло го предпазва от това. Ако искате да остана и миг повече в тази къща, ако искате и занапред да бъда ваш приятел и съветник, тогава този човек трябва незабавно да я напусне! От тази вечер нататък не искам да чувам името му нито от вас, нито от слугите ви, в противен случай ще поискам да бъдат уволнени. Надявам се, сър, че се изразих достатъчно ясно.

Лукас се възползва от възможността скришом да подаде на Чайлдърмас една салфетка.

— Е, сър — обърна се Чайлдърмас към мистър Норел, докато бършеше кръвта от лицето си, — кого от нас избирате?

Дълго мълчание. После с дрезгав шепот, който почти не приличаше на обичайния му глас, мистър Норел промълви:

— Трябва да си вървите.

— Довиждане, мистър Норел — каза Чайлдърмас с поклон. — Направихте погрешен избор, сър — както винаги!

Той събра картите си и излезе.

Качи се в малката си стая на тавана и запали свещта на масата. На стената висеше напукано евтино огледало. Чайлдърмас огледа лицето си. Раната беше грозна. Шалчето и дясното рамо на ризата му бяха подгизнали от кръв. Той се изми доколкото можа. После изми и избърса ръцете си.

Бръкна в джоба си и внимателно извади нещо. Беше кутийка с цвят на сърдечна мъка, голяма колкото кутия за енфие, но по-продълговата. Той прошепна под носа си:

— Човек не може да избяга от школата си[4].

Чайлдърмас отвори кутийката. В първите няколко секунди гледаше замислен, почесваше се по главата и накрая изруга, защото едва не я накапа с кръв. Затвори я и я прибра в джоба си.

Не му трябваше много време да събере багажа си. Той се състоеше от махагонова кутия с два пистолета, малка кесия с пари, бръснач, гребен, четка за зъби, калъп сапун, малко дрехи (всичките стари и износени като тези, с които беше облечен) и малък вързоп с книги, сред които Библията, „История на Краля Гарван за деца“ на лорд Портисхед и екземпляр на „Разкрития за тридесет и шест други свята“ на Парис Ормскърк. Мистър Норел плащаше добре на Чайлдърмас, но никой не знаеше къде отиват тези пари. Дейви и Лукас често отбелязваха помежду си, че Чайлдърмас очевидно не ги харчи.

Чайлдърмас прибра всичко в олющен куфар. На масата имаше чиния с ябълки. Той ги уви в една кърпа и ги пъхна в куфара. После като притискаше салфетката към лицето си, слезе по стълбите. Едва на път за конюшнята си спомни, че е забравил перото, мастилницата и бележника си в гостната. Беше ги оставил на масичката, докато гледаше на карти.

„Е, вече е късно да се връщам — помисли си той. — Ще трябва да си купя други.“

В конюшнята го чакаше цяла тълпа: Дейви, Лукас, конярите и неколцина слуги, които бяха успели да се измъкнат от къщата.

— Какво правите тук? — попита учуден Чайлдърмас. — Сякаш сте се събрали на църковна служба!

Слугите се спогледаха.

— Оседлахме ви Брюър, мистър Чайлдърмас — каза Дейви. Брюър беше конят на Чайлдърмас, едър красив жребец.

— Благодаря ти, Дейви.

— Защо му позволихте, сър? — попита Лукас. — Защо го оставихте да ви пореже?

— Не се тревожи, момко. Няма страшно. — Донесох бинт. Нека ви превържа.

— Лукас, тази нощ имам нужда от цялата си съобразителност, а не мога да мисля, ако съм целият в бинтове.

— Но ако раната не се затвори добре, ще ви остане грозен белег!

— Да остане. Никой няма да съжалява, че ще бъда по-грозен, отколкото съм сега. Дай ми само чиста кърпа да попия кръвта. Тази е съвсем прогизнала. Момчета, като дойде Стрейндж… — Чайлдърмас въздъхна. — Не знам какво да ви кажа. Не мога да ви дам съвет. Но ако има начин да им помогнете, направете го.

— Какво? — попита един слуга. — Да помогнем на мистър Норел и мистър Ласелс?

— Не, празна главо! На мистър Норел и мистър Стрейндж. Лукас, предай на Луси, Хана и Дайдо, че им казвам довиждане и им желая всичко хубаво — и добри покорни съпрузи, когато им потрябват (това бяха три слугини, любимки на Чайлдърмас).

Дейви се усмихна.

— А вие не сте ли съгласен да послужите за тази работа, сър?

Чайлдърмас се засмя, после трепна от болката в бузата си.

— Е, може би за Хана. Довиждане, момчета.

Той стисна ръцете на всички и малко се изненада, когато Дейви, който при целия си ръст и сила беше сантиментален като ученичка, настоя да го прегърне и проля една-две сълзи. Лукас даде на Чайлдърмас бутилка от най-доброто кларе на мистър Норел.

Чайлдърмас изведе Брюър от конюшнята. Луната беше изгряла. Той лесно намери пътя през парка. Тъкмо минаваше по един мост, когато изведнъж почувства, че наоколо действа магия. Сякаш хиляда тромпети засвириха в ухото му или в мрака блесна ослепително ярка светлина. Светът стана коренно различен отпреди, но каква беше разликата, Чайлдърмас не можеше да отгатне. Той се огледа.

Точно над парка и къщата имаше къс нощно небе, който не си беше на мястото. Съзвездията бяха прекъснати. Там грееха нови звезди, каквито Чайлдърмас не беше виждал досега. По всяка вероятност това бяха звездите от вечния мрак на Стрейндж.

Чайлдърмас хвърли последен поглед към абатството Хъртфю и се отдалечи в галоп.

Всички часовници забиха едновременно. Това само по себе си беше достатъчно необичайно. От петнадесет години Лукас се мъчеше да нагласи часовниците в Хъртфю така, че да бият едновременно, и досега никога не беше успявал. Но трудно можеше да се каже колко е часът. Часовниците биеха ли, биеха, без да спират след дванадесетия удар, сякаш отбелязваха времето на странна, нова епоха.

— Какъв, за Бога, е този зловещ шум? — попита Ласелс.

Мистър Норел стана и потри ръце — при него това беше признак на силно безпокойство и напрежение.

— Стрейндж е тук — бързо каза той. Произнесе една дума. Часовниците спряха да бият.

Вратата се отвори. Мистър Норел и мистър Ласелс се обърнаха с тревожни лица в очакване да видят Стрейндж. Но там стояха Лукас и още двама слуги.

— Мистър Норел! — заговори Лукас. — Мисля, че…

— Да, да! Знам! Иди в склада до кухненското стълбище. В раклата под прозореца ще намериш оловни вериги, оловни катинари и ключове. Донеси ги тук! Бързо!

— А аз отивам да донеса чифт пистолети — заяви Ласелс.

— От тях няма никаква полза — каза мистър Норел.

— O! Ще се изненадате, като видите колко проблеми могат да се решат с чифт пистолети!

След пет минути всички се върнаха. Лукас с недоволен вид държеше веригите и катинарите, Ласелс носеше пистолетите си. С тях имаше още четирима-петима души от прислугата.

— Къде е според вас? — попита Ласелс.

— В библиотеката, къде другаде? — отвърна мистър Норел. — Елате.

Те излязоха от гостната и влязоха в трапезарията. Оттам минаха по къс коридор, в който имаше абаносов бюфет, мраморна статуя на кентавър с малко жребче и картина на Саломе, която държи на сребърен поднос главата на свети Йоан Кръстител. В другия край се виждаха две врати. Дясната се стори непозната на Ласелс, сякаш не я беше виждал досега. Мистър Норел поведе групата през нея и след малко всички се озоваха… в гостната.

— Почакайте — каза мистър Норел объркан и погледна назад. — Сигурно съм… не. Чакайте. Сетих се! Елате.

Отново минаха през трапезарията и тръгнаха по коридора. Този път влязоха през лявата врата. Тя също ги отведе обратно в гостната. Мистър Норел нададе отчаян вик.

— Разрушил е лабиринта ми и е направил нов, за да ме обърка!

— Донякъде, сър, ми се иска да не го бяхте учили на толкова неща — отбеляза Ласелс.

— O! Никога не съм го учил на това — и можете да бъдете сигурен, че не го е научил от друг! Или дяволът го е научил, или той го е открил сам тази нощ в къщата ми! Ето какъв гений е врагът ми! Заключете врата пред него и той ще измисли първо как да я отключи, а после как да я заключи за вас!

Лукас и другите слуги запалиха още свещи, сякаш светлината можеше да помогне да видят заклинанията на Стрейндж и да различат магия от действителност. Скоро всяко от трите помещения беше обляно в светлина. Свещници и канделабри гъсто покриваха всяка повърхност, но това само обърка мистър Норел още повече. Те сновяха между трапезарията и гостната, между гостната и коридора — „като лисици в кошара“, както се изрази Ласелс. Но колкото и да се опитваха, не можеха да излязат от тези три помещения.

Мина време. Не можеше да се каже колко. Всички часовници показваха полунощ. Всички прозорци гледаха към вечната нощ и непознатите звезди.

Мистър Норел спря. Затвори очи. Лицето му беше тъмно и непроницаемо като юмрук. Той стоеше напълно неподвижен и само устните му леко помръдваха. Накрая отвори очи и каза:

— След мен.

Отново затвори очи и тръгна. Сякаш се движеше из съвсем друга къща, вградена по някакъв начин в неговата. Той завиваше ту надясно, ту наляво и проправяше нов път — път, по който никой дотогава не беше минавал.

След три-четири минути мистър Норел отвори очи. Пред него се простираше коридорът, който търсеше — онзи с каменния под — и в края му се виждаха сенчестите очертания на вратата към библиотеката.

— Сега ще видим какви ги върши! — извика той. — Лукас, приготви оловните вериги и катинари. Няма по-добра профилактика срещу магия от оловото. Ще оковем ръцете му и това ще го усмири поне малко. Мистър Ласелс, колко бързо според вас може да стигне писмо от тук до министрите?

Мистър Норел се учуди, че никой не му отговаря, и се обърна.

Беше съвсем сам.

В далечината чу Лукас да казва нещо: ленивият му гърлен глас не можеше да се сбърка. Чу гласа на някого от слугите, после пак този иа Лукас. Но постепенно гласовете заглъхнаха. Изчезна и шумът от стъпките на слугите, които сновяха от стая в стая. Възцари се тишина.

[1] Теоретиците често отбелязват, че макар и неизменно предани на Джон Ъскглас, жителите на Северна Англия не винаги говорят за него с уважението, което той предизвиква на юг. Всъщност поданиците на Ъскглас обичат да се забавляват с истории и балади, които изтъкват недостатъците му, като например легендата за Джон Ъскглас и въглищаря от Ълсуотър или тази за старицата и магьосницата. Последната има много варианти (някои от които доста вулгарни). В нея се разказва как Ъскглас едва не изгубил сърцето си, царствата си и могъществото си заради една корнуолска вещица. ↑

[2] Подобно на Джон Ъскглас, Магьосникът от Атодел управлявал своя остров или кралство. Смята се, че Атодел е един от западните острови на Шотландия. Но той или е потънал, или е — както някои вярват — невидим. Шотландските историци изтъкват Атодел като свидетелство за превъзходството на шотландската магия над английската; кралството на Джон Ъскглас, твърдят те, е западнало и сега е в ръцете на южняците, докато Атодел продължава да бъде независим. Тъй като Атодел е невидим и недостъпен, това твърдение трудно може да се докаже. ↑

[3] В легендата за Джон Ъскглас и въглищаря от Ълсуотър Ъскглас участва в магическо състезание с беден въглищар и губи. Историята прилича на други старинни легенди, в които велик владетел бива надхитрен от свой беден поданик, и по тази причина много учени смятат, че тя няма историческа основа. ↑

[4] През пролетта на 1816 година в дома на гравьорите в Спитълфийлдс Стрейндж беше казал на Чайлдърмас: „Знаете, че човек не може да избяга от школата си.“ Преди да стане слуга и съветник на мистър Норел, Чайлдърмас се бе пробвал в няколко професии. Първата от тях, практикувана в детските му години с голям успех, беше джебчия. Майка му Черната Джоун някога оглавяваше малка банда от мръсни окъсани хлапета, които се занимаваха с джебчийство в градовете в Източен Райдинг в края на 70-те години на XVIII век. ↑

64
ДВЕ ЛЕЙДИ ПОУЛ

Средата на февруари 1817 година

— Е! — ВЪЗКЛИКНА ЛАСЕЛС. — Това беше неочаквано!

Той и слугите се бяха събрали в северния край на трапезарията — до стената, през която мистър Норел току-що най-самоуверено беше влязъл.

Ласелс протегна ръка и я докосна: беше съвсем твърда. Натисна я: стената не помръдна.

— Мислите ли, че го направи нарочно? — попита един от слугите.

— Не мисля, че има значение дали го е направил нарочно — каза Лукас. — Сега е при мистър Стрейндж.

— Все едно да кажеш, че е при Сатаната! — възкликна Ласелс.

— Какво ще стане сега? — попита друг прислужник.

Никой не му отговори. В главите на всички се занизаха картини на магически битки: как мистър Норел стреля със загадъчни оръдия по Стрейндж, как Стрейндж призовава дяволи да отведат мистър Норел. Те се ослушаха за шум от битка. Нищо не се чуваше.

От съседната стая се разнесе вик. Един от слугите бе отворил вратата на гостната и беше установил, че тя води към стаята за закуска. Оттатък стаята за закуска беше дневната на мистър Норел, а след нея — гардеробната. Всички стаи се бяха върнали на предишните си места: лабиринтът беше разбит.

Това откритие предизвика голямо облекчение. Слугите тутакси изоставиха Ласелс и слязоха в кухнята — естественото убежище на хора от тяхната класа. Ласелс също толкова естествено седна сам в дневната на мистър Норел. Реши да остане там, докато домакинът се върне. Или ако мистър Норел не се върне, да дочака Стрейндж и да го застреля. „В края на краищата — помисли си Ласелс, — какво може да направи един магьосник срещу оловен куршум? От изстрела до дупката в сърцето няма време за магия.“

Но подобни мисли му носеха само временна утеха. В къщата бе твърде тихо, мракът беше твърде неестествен. Той твърде ясно чувстваше как слугите са се събрали на едно място, двамата магьосници са някъде, Бог знае къде, на второ място, а той седи сам на трето. В ъгъла на стаята имаше висок старинен часовник — последната останка от детството на мистър Норел в Йорк. Подобно на всички останали часовници в къщата, и този показваше полунощ още от пристигането на Стрейндж. Но не го правеше доброволно, а открито протестираше срещу подобен неочакван обрат. Тиктакането му беше неравномерно, сякаш часовникът беше пиян или в треска, и от време на време издаваше звук, който поразително наподобяваше поемане на дъх: при всеки такъв звук Ласелс мислеше, че Стрейндж е влязъл в стаята и се готви да каже нещо.

Ласелс стана и отиде в кухнята при слугите.

Кухнята на абатството Хъртфю много приличаше на крипта на голяма църква: в нея имаше много класически ъгли и класически полумрак. В средата на помещението горяха голям брой лоени свещи и седяха всички слуги, които Ласелс беше виждал в Хъртфю, както и много непознати лица. Той спря в горния край на стълбището и се облегна на една колона. Лукас вдигна глава, видя го и каза:

— Тъкмо обсъждахме какво да правим, сър. След половин час ще си тръгнем. С нищо не можем да помогнем на мистър Норел, само ще навредим на себе си. Така смятаме, сър, но ако вие сте на друго мнение, ще се радваме да го чуем.

— Мнение! — възкликна Ласелс. Изглеждаше силно изненадан и само част от изненадата му беше престорена. — За пръв път ми се случва лакей да се интересува от мнението ми. Благодаря, но мисля, че ще се въздържа от участие в тази… — той се замисли, докато търсеше най-обидната дума в речника си — …демокрация.

— Както желаете, сър — кротко отвърна Лукас.

— Сега в Англия е ден — каза една от слугините и погледна с копнеж към прозорците, разположени високо в стените.

— Тук е Англия, глупаво момиче! — обяви Ласелс.

— Не, сър, моля за извинение — намеси се Лукас, — но не е Англия. Англия е истинско място. Дейви, колко време ти трябва да изкараш конете?

— O! — избухна Ласелс. — Трябва да кажа, че не ви липсва дързост, след като обсъждате кражбата си пред мен! Какво, да не мислите, че няма да свидетелствам срещу вас? Тъкмо обратното — ще се погрижа да обесят всички ви!

Някои от слугите нервно погледнаха пистолетите в ръцете на Ласелс. Лукас обаче не му обърна внимание.

Уговориха се онези, които имат роднини или приятели наблизо, да отидат при тях, а останалите да откарат конете в няколкото ферми на територията на имението.

— Както виждате, сър — обърна се Лукас към Ласелс, — никой не краде. Цялото имущество на мистър Норел ще остане в земите му и ние ще се грижим за конете, все едно са още в конюшните му. Но ще бъде прекалено жестоко да оставим животните в този вечен мрак.

След известно време слугите потеглиха от Хъртфю (не можеше да се каже точно след колко време — джобните им часовници, подобно на всички останали часовници в къщата, показваха полунощ). С кошници, куфари и вързопи на рамо те поведоха конете. С тях имаше още две магарета и един козел, който отдавна живееше в обора и конете бяха свикнали с него. Ласелс следваше групата от разстояние: нямаше желание да бъде част от тази дрипава процесия, но същевременно не искаше да остава сам в къщата.

На десет ярда от реката те излязоха от мрака на светло. Изведнъж въздухът се изпълни с ухания — на скреж, на замръзнала земя и на близката река. Цветовете и очертанията на парка изглеждаха нови, сякаш Англия се беше родила повторно през нощта. На горките слуги, които вече не вярваха, че някога ще видят нещо друго освен мрак и звезди, гледката се стори повече от приятна.

Часовниците им отново тръгнаха и след кратко съвещание се изясни, че часът е осем без четвърт.

Но тревогите от нощта не бяха отминали. Сега над реката имаше два моста вместо един.

Ласелс настигна групата.

— Какво е това? — попита той със заповеден тон, като посочи новия мост. Стар прислужник с брада, подобна на бял облак, кацнал в долната част на лицето му, каза, че това е феин мост, който е виждал като дете. Мостът бил построен преди много години, когато Джон Ъскглас все още царувал в Иоркшир. Постепенно мостът рухнал и чичото на мистър Норел наредил да го досъборят.

— Но ето че пак е тук — отбеляза Лукас и потръпна.

— И какво има от другата страна? — поинтересува се Ласелс.

Старият прислужник каза, че някога водел към Норталертън, но пътят минавал през най-различни чудати места.

— Пресича ли се с пътя, който видяхме край „Червената къща“? — попита Ласелс.

Старецът поклати глава. Не знаеше.

Лукас губеше търпение. Искаше му се да отминат моста час по-скоро.

— Пътищата на феите не са като пътищата на християните — каза той. — Често не водят натам, накъдето си мислим. Но какво значение има? Никой от нас няма дори да стъпи на това дяволско нещо.

— Благодаря — отвърна Ласелс, — но мисля, че мога сам да реша как да постъпя.

Той се поколеба и препусна по феиния мост. Няколко души му извикаха да се върне.

— O, оставете го! — кресна Лукас и стисна здраво кошницата, в която се намираше котката му. — Проклет да бъде, да прави каквото иска! Сигурен съм, че никой не заслужава такава участ повече от него.

Той хвърли последен сърдит поглед към Ласелс и продължи пътя си през парка заедно с останалите.

Зад тях се издигаше черният стълб, пронизваше сивото йоркширско небе и краят му не се виждаше.

Двадесет мили по-нататък Чайлдърмас минаваше по коларския мост, който водеше към Стеъркрос. Той препусна през селото и щом стигна Стеъркрос Хол, слезе от коня.

— Хей! Хей! — завика той и заудря по вратата с камшика си. Извика още няколко пъти и заблъска с ритници.

Дойдоха двама слуги. Те бяха достатъчно уплашени от виковете и ритниците и съвсем не се успокоиха, когато вдигнаха свещта и видяха, че посетителят прилича на разбойник с обезумял поглед, рана на лицето и целият в кръв.

— Какво сте ме зяпнали! — кресна им Чайлдърмас. — Идете да повикате господаря! Той ме познава!

След десет минути се появи мистър Сегундус по халат. Чайлдърмас, който чакаше нетърпеливо точно до вратата, го видя да върви по коридора със затворени очи и слугата да го води за ръка. Мистър Сегундус изглеждаше така, сякаш беше ослепял. Слугата го остави точно пред Чайлдърмас и мистър Сегундус отвори очи.

— Мили Боже! Мистър Чайлдърмас! Какво е станало с лицето ви?

— Един човек го взе за портокал. А вие, сър? Какво е станало с вас? Болен ли сте?

— Не, не съм болен — мистър Сегундус видимо се смути. — Така е, като живея с непрестанна близост със силна магия. По-рано не съм си давал сметка колко изтощително може да бъде това. Имам предвид за човек, податлив на магия. За моя радост слугите не усещат нищо.

Той притежаваше някаква странна безплътност. Изглеждаше така, сякаш беше нарисуван във въздуха. Най-лекото подухване през пролуките във вратата подхващаше косата му и я превръщаше в гнездо от завъртулки, сякаш тя изобщо не тежеше.

— Предполагам, че тъкмо затова сте дошли — продължи мистър Сегундус. — Но трябва да обясните на мистър Норел, че аз само наблюдавам явленията, на които съм свидетел. Признавам, че си водя някои бележки, но той наистина няма от какво да се оплаква.

— Какво? — попита Чайлдърмас. — За каква магия говорите? И не бива повече да се безпокоите за мистър Норел. Той има свои грижи и изобщо не знае, че съм тук. С какво се занимавате, мистър Сегундус?

— Само наблюдавам и записвам, както би следвало да прави всеки магьосник — мистър Сегундус развълнувано се наведе напред. — И стигнах до някои изненадващи изводи относно заболяването на лейди Поул!

— Така ли?

— Според мен това съвсем не е лудост. Това е магия! — мистър Сегундус зачака Чайлдърмас да се смае и малко се разочарова, когато последният само кимна.

— Нося нещо, което принадлежи на Нейно благородие — каза Чайлдърмас. — Нещо, което много й е липсвало. Затова ви моля да бъдете така любезен да ме отведете при нея.

— Да, но…

— Няма да й сторя нищо лошо, мистър Сегундус. Вярвам, че дори мога да й помогна. Кълна се в Птицата и Книгата. В Птицата и Книгата[1].

— Не мога да ви заведа при нея — отвърна мистър Сегундус и вдигна ръка, за да спре възражението на Чайлдърмас. — Не че не искам. Просто не мога. Чарлс ще ни заведе — той посочи слугата до себе си.

Това изказване беше доста странно, но Чайлдърмас не беше в настроение за спорове. Мистър Сегундус хвана ръката на Чарлс и затвори очи.

Зад коридорите от дъб и камък изникна сянката на друга къща. Чайлдърмас видя дълги коридори, които отвеждаха някъде надалеч. Сякаш в магическа лампа бяха сложени две прозрачни картинки и едната се преливаше в другата. Впечатлението от едновременното движение по коридорите на двете къщи предизвикваше усещане, близко до морска болест. Чайлдърмас се обърка: ако беше сам, нямаше да знае накъде да върви. Не можеше да прецени дали се движи напред или пада, дали изкачва едно стъпало или невъобразимо дълга стълба. Понякога му се струваше, че прескача цял акър каменни плочи, без изобщо да се движи. Зави му се свят и му прилоша.

— Спрете! Спрете! — извика той и се свлече на земята със затворени очи.

— Влияе ви зле — отбеляза мистър Сегундус. — Дори по-зле, отколкото на мен. Затворете очи и се хванете за ръката ми. Чарлс ще води и двама ни.

Те тръгнаха със затворени очи. Чарлс зави надясно и се заизкачва по някакви стълби. В горния им край се разнесе приглушен разговор между мистър Сегундус и още някого. Чарлс продължи напред. Чайлдърмас остана с впечатлението, че влязоха в стая. Замириса на чисти чаршафи и изсъхнали рози.

— Това ли е човекът, с когото искате да се срещна? — обади се женски глас. Той звучеше странно, сякаш идваше едновременно от две различни места или в стаята се образуваше ехо. — Но аз познавам този човек! Той е слуга на магьосника! Той е…

— Аз съм човекът, когото Ваше благородие простреля — каза Чайлдърмас и отвори очи.

Той видя не една, а две жени — или може би е по-точно да кажем, че това беше една и съща жена, но удвоена. Двете седяха в една и съща поза и го гледаха. Те заемаха едно и също място и Чайлдърмас усети същото чувство на гадене, както когато вървеше по коридорите.

Едната лейди Поул седеше в къщата в Йоркшир, беше с млечнобяла дневна рокля и го наблюдаваше със спокойно безразличие. Другата беше по-бледа, по-призрачна. Тя седеше в мрачна къща, подобна на лабиринт, и носеше кървавочервена вечерна рокля. Тъмната й коса беше украсена с диаманти или звезди, а в очите й блестяха ярост и омраза.

Мистър Сегундус дръпна Чайлдърмас леко вдясно.

— Застанете тук! — възкликна той въодушевен. — Сега затворете едното си око! Виждате ли? Вгледайте се внимателно! На мястото на устата й има червено-бяла роза.

— Магията ни влияе различно — каза Чайлдърмас. — Аз виждам нещо много странно, но не това.

— Много сте смел да идвате тук — заговориха двете лейди Поул, — като се има предвид кой сте и кого представлявате.

— Не съм дошъл по молба на мистър Норел. Честно казано, не съм съвсем сигурен кого представлявам. Може би Джонатан Стрейндж. Вярвам, че той ми е изпратил послание и мисля, че то засяга Ваше благородие. Но пратеникът не можа да стигне до мен и посланието се изгуби. Имате ли представа, Ваше благородие, какво е искал да ми каже мистър Стрейндж за вас?

— Да — отговориха двете лейди Поул.

— Ще ми кажете ли?

— Ако заговоря — отвърнаха лейди Поул, — това ще бъдат само безумни брътвежи.

Чайлдърмас сви рамене.

— Прекарал съм двадесет години в компанията на магьосници. Свикнал съм. Говорете.

И тя — те — заговориха. Мистър Сегундус незабавно извади бележник от джоба на халата и започна да си записва. Но в очите на Чайлдърмас двете лейди Поул вече не говореха в хор. Лейди Поул, която седеше в Стеъркрос Хол, разказваше история за едно дете, което живяло недалеч от Карлайл[2], но жената в кървавочервената рокля говореше за съвсем друго. Лицето й беше гневно и тя подсилваше думите си с енергични жестове; но Чайлдърмас не можеше да я чуе: историята за детето от Кумбрия заглушаваше разказа й.

— Ето! Виждате ли? — възкликна мистър Сегундус, когато приключи с воденето на бележки. — Това кара всички да я мислят за луда — тези странни истории и легенди. Но аз съставих списък на историите, които тя ми разказа, и започнах да намирам съответствия между тях и древните предания за феи. Сигурен съм, че ако започнем да разпитваме, ще открием много истории за феи, тясно свързани с пойните птици. Може да не са пастири на пойни птици. Ще се съгласите, че това занимание е някак твърде сериозно за толкова лекомислен народ. Но може да владеят особен вид магия, свързан с пойните птици. И е напълно възможно представителка на този народ да каже на едно впечатлително дете, че е пастирка на пойните птици.

— Може би — отвърна незаинтересовано Чайлдърмас. — Но тя не искаше да ни разкаже това. Впрочем спомних си магическото значение на розите. Те означават мълчание. Затова виждате червено-бяла роза — това е магия за мълчание.

— Магия за мълчание! — възкликна поразен мистър Сегундус. — Да, да! Сега разбирам! Чел съм за тези неща. Но как ще я развалим?

Чайлдърмас бръкна в джоба на палтото си и извади кутийка с цвят на сърдечна мъка.

— Ваше благородие — каза той, — подайте ми лявата си ръка.

Лейди Поул сложи бялата си ръка в набраздената тъмна длан на Чайлдърмас. Той отвори кутийката, извади пръста и го нагласи на мястото му. Нищо не се случи.

— Трябва да намерим мистър Стрейндж — предложи мистър Сегундус. — Или мистър Норел. Те сигурно ще могат да го оправят!

— Не — каза Чайлдърмас. — Няма нужда. Вече не. Ние с вас сме магьосници, мистър Сегундус. И Англия прелива от магия. Колко години учение имаме зад гърба си? Все трябва да сме научили нещо. Какво ще кажете за Възстановяване и поправяне на Пейл?

— Знам една от разновидностите й — отвърна мистър Сегундус. — Но никога не съм бил практикуващ магьосник.

— И никога няма да бъдете, ако не опитате. Направете магията, мистър Сегундус.

И мистър Сегундус направи магията[3].

Пръстът се сля с ръката и образува едно съвършено цяло. В същия миг безкрайните зловещи коридори, които ги заобикаляха, изчезнаха и двете жени пред Чайлдърмас се сляха в една.

Лейди Поул бавно стана от стола си. Очите й се заозъртаха във всички посоки като на човек, който вижда света за пръв път. Всички в стаята почувстваха, че тя се е променила. В чертите й се забелязваше оживление и плам.

Очите й святкаха от ярост. Тя вдигна ръце, стиснати в юмруци, сякаш искаше да ги стовари върху нечия глава.

— Станах жертва на магия! — избухна лейди Поул. — Станах разменна монета за кариерата на един зъл човек!

— Мили Боже! — възкликна мистър Сегундус. — Скъпа лейди Поул…

— Овладейте се, мистър Сегундус! — прекъсна го Чайлдърмас. — Нямаме време за любезности. Оставете я да говори!

— Бях мъртва отвътре и полумъртва отвън! — от очите й рукнаха сълзи и тя се удари с юмрук в гърдите. — И не само аз! Други продължават да страдат! Мисис Стрейндж и прислужникът на мъжа ми, Стивън Блек!

Лейди Поул разказа за студените призрачни балове, на които е трябвало да присъства, за зловещите процесии, в които е била принудена да участва и за странния недъг, не позволявал на нея и на Стивън Блек да говорят за участта си.

Мистър Сегундус и слугите слушаха всяко ново разкритие с нарастващ ужас, а Чайлдърмас седеше и слушаше с безизразен вид.

— Трябва да пишем до редакторите на вестниците! — крещеше лейди Поул. — Аз съм твърдо решена да ги изоблича пред всички!

— Кого да изобличите? — попита мистър Сегундус.

— Магьосниците, разбира се! Стрейндж и Норел!

— М-мистър Стрейндж? — запъна се мистър Сегундус. — Не, не, грешите! Скъпа лейди Поул, помислете за миг какво говорите. Не мога да кажа нито дума в защита на мистър Норел — престъпленията му срещу вас са чудовищни! Но мистър Стрейндж не ви е навредил — поне не умишлено. Ще се съгласите, че той е по-скоро жертва, отколкото палач, нали?

— O! — възкликна лейди Поул. — Тъкмо обратното! Аз смятам, че Стрейндж е по-лошият от двамата. Със своето нехайство и студена мъжка магия той предаде най-прекрасната жена, най-вярната съпруга!

Чайлдърмас стана.

— Къде отивате? — попита мистър Сегундус.

— Да намеря Стрейндж и Норел — отвърна Чайлдърмас.

— Защо? — кресна лейди Поул. — Да ги предупредите? За да могат да се приготвят за отмъщението на една жена? О, тези мъже така се защитават едни други!

— Не, искам да им предложа помощта си в освобождаването на мисис Стрейндж и Стивън Блек.

Ласелс вървеше напред. Пътеката навлизаше в гора. На входа към гората се издигаше статуята на жената, която държеше извадено око и сърце, точно както бе казал Чайлдърмас. От обраслите с трънаци дървета висяха трупове в различна степен на разложение. На земята лежеше сняг и беше много тихо.

След малко наближи кулата. Представяше си я като причудливо и неземно място, „но всъщност — каза си наум — тя е съвсем проста, като замъците по границата с Шотландия“.

Високо в кулата светеше самотен прозорец и на светлината от свещта се мяркаше нечий силует, загледан навън. Ласелс забеляза още нещо, което Чайлдърмас или не беше видял, или не бе сметнал за нужно да спомене: дърветата гъмжаха от змиеподобни създания. Те имаха тежки провиснали тела. Едно от тях беше на път да погълне пресен, месест наглед труп.

Между дърветата и ручея стоеше бледият млад мъж. Очите му бяха празни, а на челото му блестяха ситни капчици пот. Ласелс забеляза, че мъжът носи униформа на II-и полк на леките драгуни.

— Преди няколко дни наш сънародник е минал от тук — обърна се Ласелс към войника. — Говорил е с вас. Вие сте го извикали на дуел, но той е избягал. Тъмнокос, отблъскващ мъж. Човек с ужасни обноски и долно потекло.

Ако и да беше познал Чайлдърмас по това описание, бледият млад мъж с нищо не го показа. Той промълви с мъртвешки глас:

— Аз съм рицарят на Замъка на изваденото око и сърце. Готов съм да се бия с всеки, който…

— Да, да! — кресна нетърпеливо Ласелс. — Това не ме интересува. Дошъл съм тук да се бия. Да измия позорното петно от честта на Англия, омърсена със страхливото бягство на онзи долен човек.

Силуетът на прозореца рязко се наведе напред. Бледият войник не каза нищо. Ласелс изсумтя с досада.

— Добре! Ако искате, представете си, че желая на вашата дама всичкото зло на света. Изобщо не ме е грижа! Пистолети?

Бледият войник сви рамене.

Тъй като нямаха подръка секунданти, Ласелс предложи на младия мъж да застанат на двадесет крачки и сам измери разстоянието.

Те заеха позиции и се приготвиха да стрелят, когато Ласелс си спомни нещо.

— Почакайте! — извика той. — Как се казвате?

Войникът го гледаше безизразно.

— Не помня.

Двамата стреляха едновременно. Ласелс остана с впечатлението, че младият мъж отмести пистолета си и нарочно стреля във въздуха. Това не го смути: щом мъжът е страхливец, толкова по-зле за него. Неговият куршум със задоволителна точност прониза войника в гърдите. Ласелс го видя как умира със същия интерес и удовлетворение, които изпита при убийството на Дролайт.

Той окачи тялото на най-близкото дърво. После започна да се забавлява със стрелба по разлагащите се трупове и по змиите. Не беше минал и час, откакто упражняваше това приятно занимание, когато на горската пътека се разнесе конски тропот. От другия край на пътеката — откъм Феерия, а не откъм Англия — се зададе черна фигура на черен кон.

Ласелс се обърна.

— Аз съм рицарят на Замъка на изваденото око и сърце — започна той…

[1] Това е стара клетва от Северна Англия. Гербът на Джон Ъскглас изобразява гарван в полет над бяло поле (гарван с разперени криле на сребристобял фон); а този на ковчежника му Уилям Ланчестър е същият, но с една добавка — разтворена книга (гарван с разперени криле над разтворена книга на сребристобял фон). През по-голямата част от XIII век Джон Ъскглас се посвещава на учение и магия, като оставя делата по управлението на кралството на Ланчестър. Гербът на Ланчестър може да се види във всички големи съдилища и на множество важни документи. В резултат на това хората започват да се кълнат в Птицата и Книгата — елементите на герба. ↑

[2] Една есенна утрин момиченцето отишло в градината на баба си. В забравен ъгъл на градината то намерило къща с големината на пчелин, построена от паяжини, втвърдени и белосани със скреж. В тази къща имало дребничка жена, която изглеждала ту безмерно стара, ту не по-голяма от детето. Тя му казала, че е пастирка на пойните птици и че от векове работата й е да наглежда хвойните дроздове, имеловите дроздове и славеите в тази част на Кумбрия. Цяла зима детето и пастирката на пойните птици играели заедно и разликата в ръста не била никаква пречка за приятелството им. Всъщност пастирката най-често премахвала това препятствие, като се уголемявала до размерите на момиченцето или правела и двете малки колкото птички, бръмбари или снежинки. Пастирката на пойните птици запознала детето с много чудати и интересни особи, някои от които живеели в къщи, още по-необикновени и красиви от тази на самата пастирка. ↑

[3] Като повечето магии на Мартин Пейл Възстановяване и поправяне изисква ползването на инструмент или ключ, изработен специално за целта. В този случай ключът е малък предмет, подобен на кръст, направен от две тънки парчета метал. Четирите края на кръста символизират миналото състояние и бъдещото състояние, целостта (или здравето) и непълнотата (или болестта). Както сам описва по-късно в „Съвременен магьосник“, мистър Сегундус използва лъжица и шило от тоалетната чантичка на лейди Поул, които прислужницата й връзва с лента. ↑

65
ПЕПЕЛТА, ПЕРЛИТЕ, ОДЕЯЛОТО И ЦЕЛУВКАТА

Средата на февруари 1817 година

ДОКАТО ЛУКАС И ОСТАНАЛИТЕ се отдалечаваха от абатството Хъртфю, Стивън се обличаше в стаята си в горната част на къщата на „Харли Стрийт“. Лондон е град на екстравагантностите, но от всички чудни неща, които могат да се видят в него, безспорно най-невероятните се намираха в този момент в стаята на Стивън. Там беше пълно с ценни, редки и красиви предмети. Ако членовете на кабинета или господата, които ръководеха „Банк ъв Ингланд“, можеха някак да се сдобият с вещите в тази стая, нямаше да имат грижи до края на живота си. С парите от тях те биха могли да платят дълговете на Англия и да построят Лондон наново. Благодарение на джентълмена с коса като глухарче Стивън притежаваше кралски съкровища от неизвестни кралства и пищно бродирани роби, някога принадлежали на коптски свещеници. В саксиите на перваза му нямаше цветя, а кръстове с инкрустирани рубини и перли, изящни бижута и символи на отдавна несъществуващи военни ордени. В малкия му бюфет имаше парче от тавана на Сикстинската капела и частица от мощите на някакъв баски светец. Шапката на свети Кристофър висеше на гвоздей зад вратата, а насред стаята се издигаше мраморна статуя на Лоренцо ди Медичи от Микеланджело (доскоро стояла в гробницата на херцога във Флоренция).

Стивън се бръснеше пред малко огледало, подпряно на коляното на Лоренцо ди Медичи, когато зад рамото му изникна джентълменът с коса като глухарче.

— Магьосникът се е завърнал в Англия! — кресна той. — Миналата нощ го видях на Кралските пътища, обгърнат в мрака като в тайнствено наметало! Какво иска? Какво може да е намислил? О, това ще бъде краят ми, Стивън! Чувствам го! Той иска да ми навреди!

Стивън се вцепени. Джентълменът беше най-опасен в моменти на вълнение и безпокойство.

— Трябва да го убием! — възкликна джентълменът.

— Да го убием? О, не, сър!

— Защо не? Ще се отървем от него завинаги! Мога да вържа с магия ръцете, очите и езика му, а вие ще го пронижете в сърцето!

Стивън разсъждаваше бързо.

— Но завръщането му може да няма нищо общо с вас, сър — предположи той. — Помислете колко врагове има той в Англия — човешки врагове имам предвид. Може би се е върнал, за да продължи разпрата си с един от тях.

Джентълменът гледаше недоверчиво. Винаги му беше трудно да следи разсъждения, които нямаха пряка връзка с него.

— Не ми се струва много вероятно — заключи той.

— O, защо не? — продължи Стивън, почувствал твърда почва под краката си. — Вестниците и списанията по магия писаха ужасни неща за него. Носи се слух, че е убил жена си. Много хора вярват на това. Ако не беше сегашното му състояние, вече отдавна да са го арестували. И всички знаят, че другият магьосник е автор на тези лъжи и полуистини. Може би Стрейндж е дошъл да отмъсти на учителя си.

Няколко секунди джентълменът се взираше в Стивън. После избухна в смях и настроението му рязко се подобри.

— Няма от какво да се боим, Стивън! — обяви той със задоволство. — Магьосниците се карат помежду си и се мразят! Но са безсилни един без друг. Колко ме радва това! Колко съм щастлив, че имам вас за съветник! И по една случайност точно днес исках да ви направя чудесен подарък — нещо, което отдавна искате!

— Така ли, сър? — попита Стивън с въздишка. — Ще ми бъде много приятно.

— И все пак трябва да убием някого — отсече джентълменът, връщайки се към предишната тема на разговор. — Тази сутрин не бях на себе си от тревога и някой трябва да умре. Какво ще кажете за стария магьосник? О, почакайте! Това ще ядоса младия, а аз не искам да става така! А съпругът на лейди Поул? Той е висок и нагъл и се държи с вас като със слуга!

— Но аз съм слуга, сър.

— Или кралят на Англия! Да, това е отличен план! Да отидем веднага при краля на Англия. Вие ще го убиете и ще станете крал на негово място! Пазите ли държавата, короната и скиптъра, които ви дадох?

— Но законите на Великобритания не позволяват… — понечи да възрази Стивън.

— Законите на Великобритания! Пфу! Каква безсмислица! Надявах се досега да сте разбрали, че законите на Великобритания са чисто и просто свидетелство за капризите и приумиците на човечеството. Съгласно древните закони, на които се подчинява моят народ, крал става този, който убие предишния крал.

— Но, сър! Спомнете си колко харесахте стария джентълмен, когато се запознахте с него!

— Хм… Така е. Но по толкова важен въпрос аз съм готов да пренебрегна личните си симпатии. Затруднението идва оттам, че ние имаме твърде много врагове, Стивън! В Англия има твърде много зли хора! Сетих се! Ще попитам някого от съюзниците си кой е най-големият ни враг. Трябва да внимаваме. Да проявим съобразителност. Да формулираме въпроса си съвсем точно[1]. Ще помоля Северния вятър и Зората да ни отведат незабавно при онзи човек в Англия, чието съществуване представлява най-голяма заплаха за мен! И после ще го убием, който и да е той. Сигурно забелязвате, Стивън, че говоря само за себе си, но аз считам вашата и моята съдба за така тясно свързани, че между тях няма никаква разлика. Което е опасно за мен, е опасно и за вас! Сега вземете короната, държавата и скиптъра си и кажете сбогом на местата, свързани с робския ви живот! Може да се окаже, че ги виждате за последен път!

— Но… — понечи да каже Стивън.

Беше късно. Джентълменът вдигна дългите си бели ръце и изящно ги размаха.

Стивън очакваше да застанат пред единия или другия магьосник, може би и пред двамата. Вместо това той и джентълменът се озоваха сред обширно пусто тресавище, покрито със сняг. Снегът продължаваше да вали. От едната страна земята се сливаше с надвисналото сиво небе, от другата страна се откриваше замъглен изглед към далечни бели хълмове. Сред целия този пуст пейзаж стърчеше едно-единствено дърво — крива глогина — недалеч от мястото, където се намираха. Стивън си помисли, че гледката много му напомня тресавището край Стеъркрос Хол.

— Е, това е много странно! — отбеляза джентълменът. — Не виждам никого, а вие?

— Не, сър-отвърна Стивън с облекчение. — Никого. Да се връщаме в Лондон.

— Не разбирам… О, почакайте! Там има някой!

На половин миля от тях се виждаше нещо като път или мост. По него бавно се движеха кон и каруца. Когато наближи глогината, каруцата спря и от нея слезе човек. Той с усилие закрачи през тресавището към тях.

— Отлично! — възкликна джентълменът. — Сега ще видим най-злия и най-могъщия си враг! Сложете короната на главата си, Стивън! Нека врагът потрепери пред властта и величието ни! Прекрасно! Вдигнете скиптъра! Да, да! Хванете държавата, ето така! Колко сте красив! Колко сте величествен! А сега, Стивън, тъй като разполагаме с още малко време преди идването му… — джентълменът се загледа в дребния силует в далечината, който бавно напредваше през заснеженото тресавище. — Имам да ви кажа нещо. Коя дата сме днес?

— Петнадесети февруари, сър. Денят на свети Антоний.

— Ха! Какъв отегчителен светец! Е, в бъдеще народът на Англия ще има по-добър повод за празнуване на петнадесети февруари от живота на монах, който пази хората от дъжд и намира изгубените им напръстници![2]

— Наистина ли, сър? И какъв ще е той?

— Името на Стивън Блек!

— Моля?

— Нали ви казах, Стивън, че ще намеря истинското ви име?

— Какво? Значи майка ми наистина ми е дала име!

— Да, така е! Точно както предполагах — което не е изненада за никого, защото аз рядко греша. Тя ви е дала име на своя език. Име, което често е чувала сред народа си като момиче. Дала ви е име, но не го е казала на нито една жива душа. Дори не го е прошепнала в детското ви ушенце. Не е имала време, защото смъртта я е споходила внезапно и я е заварила неподготвена.

В съзнанието на Стивън изплува картина: тъмният задушен трюм на кораба, майка му, измъчена от родилни болки, заобиколена от непознати, той като новородено бебе в скута й. Дали изобщо е знаела езика на останалите хора на кораба? Стивън нямаше как да разбере. Колко ли самотна се е чувствала? В този миг той беше готов да пожертва всичко, за да отиде при нея и да я утеши, но между тях лежаха дългите години на живота му. Стивън почувства как в сърцето му се надига нова омраза към англичаните. Само преди минути с цената на големи усилия той убеждаваше джентълмена да не убива Стрейндж, но какво го беше грижа дали един англичанин ще умре? Какво го беше грижа за съдбата на който и да било представител на този студен, безчувствен народ?

Стивън с въздишка пропъди тези мисли и откри, че джентълменът продължава да говори.

— …много поучителна история, която демонстрира в съвършенство всички онези качества, с които се славя, а именно саможертва, дружеска преданост, благородна целеустременост, проницателност, изобретателност и смелост.

— Моля?

— Историята за това как открих името ви, Стивън, която се готвя да ви разкажа! Знайте, че майка ви е издъхнала в трюма на кораба „Пенлоу“[3], плаващ от Ямайка за Ливърпул. След като е издъхнала — добави джентълменът с делови тон — английските моряци са я разсъблекли и са я хвърлили в морето.

— Ах! — ужаси се Стивън.

— Както можете да си представите, това направи задачата по откриването на името ви неимоверно трудна. Тридесет-четиридесет години по-късно от майка ви бяха останали четири неща: виковете й при раждането, просмукали се в гредите на кораба; костите й — единствените останки от тялото, след като плътта и меките части са били изядени от рибите…

— Ах! — отново възкликна Стивън.

— …роклята й от розов памучен плат, станала притежание на един от моряците, и целувката, която капитанът на кораба откраднал от нея два дни преди смъртта й. А сега — продължи да разказва джентълменът с видимо задоволство — ще видите колко умно и изобретателно проследих пътя на всяка останка по света, за да ги събера и чрез тях да открия славното ви име! „Пенлоу“ хвърлил котва в Ливърпул, където злият дядо на дваж по-злия съпруг на лейди Поул слязъл заедно със слугата си, който държал в ръцете си невръстната ви особа. При следващото си пътуване с крайна цел Лейт, Шотландия „Пенлоу“ попаднал в буря и се разбил. Множеството отломки от корпуса му се разпилели по скалистия бряг, включително гредите, попили виковете на майка ви. Един бедняк ги събрал за покрив и стени на къщата си. Лесно намерих тази къща. Тя се издигаше на ветровит нос над бурното море. В нея в крайна мизерия и теснотия живееха няколко поколения от семейството на бедняка. Трябва да знаете, Стивън, че дървото е упорито и горделиво по природа: то не разказва с готовност каквото знае дори на приятелите си. Винаги е по-лесно да се говори с пепелта от дървото, отколкото със самото дърво. Затова изгорих до основи къщата на бедняка, сложих пепелта в бутилка и продължих пътя си.

— Изгорихте ли я, сър? Дано никой не е пострадал!

— Е, само няколко души. Здравите млади мъже успяха навреме да се спасят от пожара, но старите и слаби членове на семейството, жените и децата намериха смъртта си в пламъците.

— O!

— След това проследих историята на костите. Както вече споменах, майка ви била хвърлена в океана и там поради движението на водите и натрапчивата намеса на рибите тялото се превърнало в кости, костите — в прах, а една колония от миди скоро превърнала праха в няколко шепи чудно красиви перли. След време перлите били събрани и продадени на парижки бижутер, който направил огърлица от пет съвършени наниза. Той продал огърлицата на красива френска контеса. Няколко години по-късно контесата била обезглавена и бижутата, роклите и личните й вещи станали собственост на един революционер. Този зъл човек съвсем доскоро беше кмет на малко градче в долината на Лоара. Нощем той изчакваше всички слуги да си легнат и в уединението на спалнята си слагаше бижута, рокли и други ценни предмети на контесата и в този вид крачеше напред-назад пред голямо огледало. Една нощ аз го издебнах — трябва да кажа, че злодеят изглеждаше много нелепо. Удуших го на място, като използвах перлената огърлица.

— O! — ужаси се Стивън.

— Взех перлите, оставих жалкото му тяло да се свлече на земята и отминах. После се заех да търся хубавата розова рокля на майка ви. Морякът, сдобил се с нея, я пазил година-две, но случайно попаднал в мизерен студен хан на източния бряг на Америка на име „Гробът на гайдаря“. Там той срещнал висока стройна жена и в опит да я предразположи й подарил роклята. Роклята не й станала (вашата майка, Стивън, имала приятно закръглена женска фигура), но тя харесала цвета, затова я разрязала и използвала парчетата заедно с други парцали за направата на одеяло. Историята на тази жена не е много интересна: тя се омъжвала няколко пъти и погребала всичките си съпрузи, и когато я намерих, беше вече стара и грохнала. Дръпнах одеялото от леглото й, докато спеше.

— Нали не я убихте, сър? — попита тревожно Стивън.

— Не, Стивън. Защо да го правя? Нощта беше студена, навън имаше сняг, дебел четири стъпки, бушуваше северен вятър. Може да е умряла от студ, не знам. И ето че стигнахме до целувката, която капитанът откраднал от майка ви.

— Убихте ли го, сър?

— Не, Стивън, макар че непременно бих го направил, за да го накажа за обидата, която злодеят е нанесъл на почитаемата ви майка, но още преди двадесет и девет години са го обесили в град Валета. За наш късмет преди смъртта си той е целунал много други млади жени и добродетелността и силата на майчината ви целувка се е предала на тях. Затова трябваше само да ги намеря и да извлека каквото е останало от нея.

— И как го направихте, сър? — попита Стивън, макар да се боеше, че знае отговора.

— O! Лесно е, когато жените са мъртви.

— Толкова мъртви хора — и само заради името ми — въздъхна Стивън.

— На драго сърце бих убил двойно повече — не, сто пъти повече, сто хиляди пъти повече! Толкова голяма е обичта ми към вас, Стивън. С пепелта, която съдържа виковете на майка ви, перлите, които са костите й, одеялото, запазило останките от роклята й, и магическия извлек на целувката й успях да открия името ви — което сега в качеството си на ваш най-искрен приятел и най-благороден покровител ще… О, ето го нашия враг! Веднага щом го убием, ще разкрия пред вас името ви. Пазете се, Стивън! Възможно е да има магическа битка. Смея да отбележа, че има вероятност да приема различни форми — на базилиск, на окървавен череп и кости, на огнен дъжд и така нататък. Може да поискате да се отдалечите!

Непознатият се приближи. Той беше кожа и кости, с изнурено лице и очи на ястреб. Палтото и ризата му бяха окъсани, а ботушите — изтъркани и пробити.

— Ха! — възкликна джентълменът. — Не съм бил по-смаян през живота си! Виждали ли сте някога този човек, Стивън?

— Да, сър. Трябва да призная, че съм го виждал. Това е човекът, за когото ви разказах. Странно обезобразеният мъж, който ми каза онова пророчество. Името му е Винкулус.

— Добър ден, кралю! — обърна се Винкулус към Стивън. — Не ви ли казах, че часът ви скоро ще удари? И ето че удари! Дъждът ще направи врата за вас, та да минете! Скалите ще направят трон за вас, та да седнете! — той огледа иконома със странно задоволство, сякаш лично му беше връчил короната, държавата и скиптъра.

Стивън каза на джентълмена:

— Може би почитаемите духове, към които сте се обърнали за помощ, са сгрешили, сър. Може би не са ни довели при когото трябва.

— Напълно вероятно — съгласи се джентълменът. — Този скитник едва ли може да бъде заплаха за някого. Особено за мен. Но след като Северният вятър и Зората са си направили труда да ни го посочат, би било крайно непочтително от наша страна, ако не го убием.

Винкулус изглеждаше необяснимо равнодушен към тази идея. Той се разсмя.

— Опитай, да видим дали ще успееш, фейо! Ще откриеш, че никак не е лесно да ме убиеш!

— Наистина ли? — учуди се джентълменът. — Трябва да призная, че нищо на света не ми се струва по-лесно! Но, виждаш ли, аз съм много сръчен в убиването на всякакви създания! Обезглавявал съм дракони, потапял съм армии и съм убеждавал земетръси и бури да поглъщат цели градове! Ти си нищо и никакъв човек. И си сам — като всички останали хора. Аз съм заобиколен от стари приятели и съюзници. Какво оръжие имаш срещу тях, измамнико?

Винкулус вирна мръсната си брада в израз на дълбоко презрение.

— Книга! — заяви той.

Това беше доста странно изявление. Стивън неволно си помисли, че ако Винкулус наистина притежаваше книга, щеше да направи добре, ако я продаде и си купи палто.

Джентълменът се обърна и погледна втренчено линията на хълмовете в далечината.

— O! — възкликна той с ярост, сякаш го бяха зашлевили. — Откраднаха я от мен! Крадци! Крадци! Английски крадци!

— Какво са откраднали, сър?

— Лейди Поул! Някой развали магията ми!

— Магията на англичаните, фейо! — провикна се Винкулус. — Магията на англичаните се връща!

— Виждате ли наглостта им, Стивън? — кресна джентълменът, завъртя се и изпепели с поглед Винкулус. — Виждате ли коварството на враговете ми? Стивън, донесете ми въже!

— Въже ли, сър? Убеден съм, че на мили околовръст няма въже. Нека…

— Няма въже, фейо! — злорадстваше Винкулус.

Но въздухът над главите им се раздвижи. Падащият сняг започна да се сплита ведно и се спусна като змия към Стивън. Изведнъж в ръката му падна парче здраво въже.

— Ето! — възкликна победоносно джентълменът. — Вижте, Стивън! Там има дърво! Едно-единствено дърво в цялата пуста шир, и то точно където ни трябва! С Англия винаги сме били приятели. Тя винаги ми е служила вярно. Преметнете въжето през някой клон и нека обесим този измамник!

Стивън се поколеба — не знаеше как да предотврати тази нова беда. Въжето в ръката му сякаш загуби търпение, подскочи и се раздели на две равни половини. Едната запълзя по земята към Винкулус и здраво се омота около него, другата бързо се върза на безупречна примка и се преметна през едии клон.

Джентълменът беше много възторжен, настроението му рязко се подобри от перспективата да обеси някого.

— Танцуваш ли, измамнико? — извика той на Винкулус. — Ще ти покажа някои нови стъпки!

Всичко заприлича на кошмар. Събитията ставаха бързо и неусетно и Стивън все не намираше подходящия момент да се намеси и подходящите думи, които да каже. Колкото до Винкулус, той се държа странно през цялата екзекуция. Като че ли не разбираше какво става с него. Не каза нито дума повече, само издаваше възгласи на досада, сякаш някой го дразнеше и го изваждаше от равновесие.

Без никакво видимо усилие джентълменът вдигна Винкулус и го сложи под примката. Примката сама се нахлузи на врата му и рязко го дръпна нагоре; в същото време въжето около тялото му се разхлаби и падна на земята.

Винкулус безполезно риташе във въздуха, тялото му се мяташе и се въртеше. При всичките му хвалби за това колко е труден за убиване вратът му се прекърши с неочаквана лекота — изпращяването му звучно отекна из пустото тресавище. Той мръдна още веднъж-дваж и издъхна.

Забравил за омразата си към всички англичани, Стивън закри лицето си с ръце и зарида.

Джентълменът затанцува и запя като дете, което изпитва голяма радост, а когато свърши, каза с небрежен тон:

— Какво разочарование! Той изобщо не се съпротивляваше. Чудя се кой беше този скитник.

— Както ви казах, сър — отвърна Стивън, докато бършеше очите си, — той е човекът, който ми съобщи онова пророчество. Тялото му е странно обезобразено. Цялото е в букви.

Джентълменът свали палтото, ризата и шалчето на Винкулус.

— Да, ето! — възкликна той, не особено учуден. Драсна с нокът по едно кръгче на дясното му рамо, за да провери дали ще се изтрие. Като видя, че не се изтрива, загуби всякакъв интерес. — А сега да направим магия на лейди Поул.

— Магия ли, сър? — ужаси се Стивън. — Но защо ни е да го правим?

— O, за да умре след месец-два. Това е традиция — освен всичко друго. Рядко хората, освободили се от магия, живеят дълго, особено след като аз съм ги омагьосал! Лейди Поул не е далеч, а и магьосниците трябва да се научат, че не бива да ни се противопоставят! Да вървим, Стивън!

[1] В приказките често се задават въпроси като „Коя е най-хубавата на света?“. Но в действителност никоя магия, била тя феина или човешка, не може да даде отговор на толкова неточно поставен въпрос. ↑

[2] Свети Антоний от Падуа. Някои от чудесата му са опазване на богомолците от дъжд по време на проповед или на слугини, на които съчувства. Освен това светецът помага на хората да намират изгубени неща. ↑

[3] Пенлоу е името на местността в Нортумбрия, където за пръв път се появяват Джон Ъскглас и армията му. ↑

66
ДЖОНАТАН СТРЕЙНДЖ И МИСТЪР НОРЕЛ

Средата на февруари 1817 година

МИСТЪР НОРЕЛ СЕ ОБЪРНА и погледна коридора, който доскоро водеше от библиотеката към останалата част на къщата. Ако имаше някаква вероятност този коридор да го отведе обратно при Ласелс и слугите, той щеше да тръгне по него. Но мистър Норел не се съмняваше, че магията на Стрейндж ще го върне отново на мястото, откъдето е тръгнал.

Откъм библиотеката долетя звук и мистър Норел се вцепени от ужас. Зачака, но никой не се появи. След миг си даде сметка, че знае какъв е този звук. Беше го чувал хиляди пъти — това беше възглас на досада, който Стрейндж издаваше, когато не беше съгласен с някой току-що прочетен пасаж. Звукът беше толкова познат и така тясно свързан в съзнанието на мистър Норел с най-щастливия период от живота му, че му даде смелост да отвори вратата и да влезе.

Първото, което го порази, беше огромният брой запалени свещи. Стаята бе обляна в светлина. Стрейндж не си беше направил труда да потърси свещници, просто бе залепил свещите по масите или лавиците. Някои дори стояха върху купчини с книги. Съществуваше голяма опасност библиотеката да се запали. Навсякъде имаше извадени книги — разпилени по масите, свалени на пода. Много от тях лежаха разгърнати на земята със страниците надолу, за да може Стрейндж по-лесно да намери интересуващия го пасаж.

Самият Стрейндж стоеше в дъното на стаята. Изглеждаше много по-слаб, отколкото мистър Норел го помнеше. Беше се избръснал без особено старание, косата му бе разчорлена. Не вдигна глава, когато мистър Норел се приближи.

— Седем души от Норич през 1124 година — каза той, зачетен в книгата, която държеше в ръцете си. — Четирима от Ейсгарт, Йоркшир, на Коледа през 1151, двадесет и трима от Ексетър през 1201, един от Хадърсейдж, Дарбишир, през 1243 — всичките омагьосани и отведени във Феерия. Така и не е успял да разреши този проблем.

Стрейндж говореше толкова спокойно, че мистър Норел, който очакваше всеки момент да го порази магически гръм, се огледа да види дали в стаята няма още някой.

— Моля? — попита накрая той.

— Джон Ъскглас — каза Стрейндж, все така без да вдига глава. — Не е могъл да попречи на феите да отвличат християни. Как да вярвам, че ще успея да направя това, което той не е успял? — и продължи да чете по-нататък. — Харесва ми лабиринтът ви — небрежно отбеляза той. — Хикман ли използвахте?

— Какво? Не. Де Чийп.

— Де Чийп? Наистина? — Стрейндж за пръв път погледна учителя си. — Винаги съм го смятал за незначителен учен, който няма нито една оригинална мисъл в главата си.

— Той не е по вкуса на хора, които обичат показностите — нервно отвърна мистър Норел, несигурен дали това спокойствие на Стрейндж ще продължи дълго. — Интересувал се е от лабиринти, магически пътеки, заклинания, които се произнасят в комбинация с определени стъпки и движения — такива неща. Магиите му се описват надълго и нашироко в „Напътствия“ на Беласис… — той направи пауза — …която не сте чели. Единственият екземпляр от тази книга е тук. Ще я намерите на третия рафт до прозореца — мистър Норел посочи натам и установи, че рафтът е празен. — Или може би на пода — предположи той. — В онази купчина.

— След малко ще проверя — каза Стрейндж.

— Вашият лабиринт е забележителен — отбеляза мистър Норел. — Прекарах половината нощ в опити да се измъкна от него.

— O, постъпих както обикновено при подобни обстоятелства — небрежно отвърна Стрейндж. — Копирах ви и внесох някои дребни подобрения. Откога е така?

— Моля?

— Откога се намирам в тъмнината?

— От началото на декември.

— А сега кой месец сме?

— Февруари.

— Три месеца! — възкликна Стрейндж. — Три месеца! Мислех, че са минали години!

Мистър Норел си беше представял този разговор много пъти. Всеки път въображението му бе рисувало Стрейндж гневен и отмъстителен, а самия него въоръжен със силни аргументи в своя защита. Сега, когато най-после се срещаха, безгрижието на Стрейндж беше повече от смущаващо. Смътната болка, която мистър Норел изпитваше в малкото си свито сърце, се пробуди, пусна нокти и се впи в него с всичка сила. Ръцете му се разтрепериха.

— Аз бях ваш враг! — избухна той. — Унищожих книгата ви — целия тираж освен собствения си екземпляр! Очерних името ви и заговорничих срещу вас! Ласелс и Дролайт разказаха на всички, че сте убили жена си! Аз ги накарах да повярват в това!

— Да — отвърна Стрейндж.

— Но това са ужасни престъпления! Защо не сте ядосан?

Стрейндж като че ли сметна този въпрос за достатъчно логичен и се замисли.

— Предполагам, защото след последната ни среща преживях много неща. Бях дървета и реки, хълмове и камъни. Говорих на звездите, земята и вятъра. Не можете да бъдете елементите, през които се движи цялата английска магия, и да останете себе си. Смятате, че би трябвало да съм ядосан?

Мистър Норел кимна.

На лицето на Стрейндж се появи предишната му иронична усмивка.

— Успокойте се! Предполагам, че един ден ще бъда! След време.

— И направихте всичко това, само за да ме дразните? — попита мистър Норел.

— Да ви дразня? — учуди се Стрейндж. — Не! Направих го, за да спася жена си!

Последва кратко мълчание, през което мистър Норел откри, че не може да погледне Стрейндж в очите.

— Какво искате от мен? — тихо попита той.

— Само това, което винаги съм искал — помощта ви.

— За да развалите магията?

— Да.

Мистър Норел се замисли за момент.

— Стотният юбилей на магията често е най-благоприятен за това — каза той. — Има няколко ритуала и процедури…

— Благодаря — отвърна Стрейндж с ясно доловима нотка на сарказъм, — но се надявах на нещо по-бързо.

— Смъртта на магьосника слага край на всички негови договори и магии, но…

— А, да! Точно така! — нетърпеливо заговори Стрейндж. — Смъртта на магьосника! Във Венеция често мислих за това. С цялата английска магия на мое разположение можех да го убия по всевъзможни начини. Да го накарам да падне от много високо. Да го изгоря със светкавици. Да преместя планини и да го смажа под тях. Ако залогът беше моята свобода, със сигурност щях да опитам. Но не става въпрос за моята свобода, а за тази на Арабела и ако опитът ми се окажеше несполучлив, ако той убиеше мен, тогава съдбата й щеше да бъде решена завинаги. Затова се заех да търся други възможности. И стигнах до извода, че само един човек на този свят — и всички светове, съществували някога — ще знае как да победя врага си. Само един човек може да ме посъветва как да постъпя. Реших, че е дошло време да говоря с него.

Мистър Норел изглеждаше по-уплашен от всякога.

— O! Но трябва да ви кажа, че аз вече не се считам за ваш наставник. Вярно е, че съм прочел много повече книги от вас и ще се радвам да ви помогна с каквото мога, но не мога да ви дам гаранции, че ще постигна нещо повече от вас.

Стрейндж се намръщи.

— Какво? За какво говорите? Нямах предвид вас! Имах предвид Джон Ъскглас. Искам помощта ви, за да призова Джон Ъскглас.

Мистър Норел задиша тежко. Въздухът потрепери, сякаш някой наблизо беше изсвирил много ниска нота. Той мъчително усещаше присъствието на мрака, който ги заобикаляше, на новите звезди над тях, на тишината на спрелите часовници. Това беше един-единствен дълъг черен миг, разтегнат до безкрайност, който го обгръщаше, задушаваше го. И в този миг съвсем не му бе трудно да повярва, че Джон Ъскглас е наблизо — на една магия разстояние, — че гъстите сенки в ъглите на стаята са диплите на робата му, че струйките дим от стопяващите се свещи са гарвановите пера на шлема му.

Но Стрейндж съвсем не изглеждаше обзет от подобни страхове. Той леко се приведе с любезна полуусмивка.

— Хайде, мистър Норел — прошепна младият магьосник. — Много е скучно да се работи за лорд Ливърпул. Не ви ли е омръзнало? Нека други магьосници правят заклинания за защита на скали и брегове. Скоро ще има предостатъчно хора за тази работа! Нека ние с вас направим нещо изключително!

Отново мълчание.

— Страхувате се — каза Стрейндж и недоволно се отдръпна.

— Страхувам се! — избухна Норел. — Разбира се, че се страхувам! Би било лудост — пълна лудост — да изпитвам нещо друго! Но не това ме спира. Просто няма да се получи. Каквото и да се надявате да постигнете, няма да се получи. Дори ако успеем да го призовем — което може и да стане с общи усилия, — той няма да ви помогне по начина, който очаквате. Кралете не задоволяват празното любопитство на хората — най-малко този крал.

— Наричате празно любопитство… — започна Стрейндж.

— Не, не! — побърза да го прекъсне Норел. — Не аз. Само ви обяснявам как ще го възприеме той. Какво го е грижа за съдбата на две изгубени жени? Вие мислите за Джон Ъскглас като за обикновен човек. Имам предвид, за човек като вас и мен. Той е отгледан и възпитан във Феерия. За него обичаите на феите са нещо естествено — а повечето феи държат християнски пленници. Самият той е бил такъв пленник. Няма да види нищо необичайно в това. Няма да разбере.

— Тогава аз ще му обясня. Мистър Норел, промених Англия, за да спася жена си. Промених света. Няма да се уплаша да призова един човек, колкото и могъщ да е той. Хайде, сър! Няма смисъл да спорим за това. Първата ни задача е да го доведем тук. Откъде ще започнем?

Мистър Норел въздъхна.

— Това не е обикновено призоваване. Съществуват затруднения, характерни само за магиите, свързани с Джон Ъскглас.

— Като например?

— Ами първо не знаем как да го наричаме. Заклинанията за призоваване изискват магьосникът да бъде много конкретен по отношение на имената. Никое от имената, с които наричаме Джон Ъскглас, не е истинското му име. Както разказват легендите, той е отведен във Феерия, преди да бъде кръстен, и така става безименно дете, което живее в бръф. Често говори за себе си като за „роб без име“. Разбира се, феите му дават име на своя език, но когато се завръща в Англия, той се отрича от него. Колкото до прозвищата му — Кралят Гарван, Черният крал, Кралят на Севера, — те са измислени от други хора, не от него.

— Да, да! — възкликна нетърпеливо Стрейндж. — Знам това! Но нали Джон Ъскглас е истинското му име?

— О, нищо подобно! Това е името на млад нормански аристократ, починал, струва ми се, през лятото на 1097 година. Кралят — нашият Джон Ъскглас — твърдял, че този човек е негов баща, но мнозина се съмняват дали те изобщо са били роднини. Мисля, че това объркване в имената и прозвищата му не е случайно. Кралят е знаел, че винаги ще привлича вниманието на останалите магьосници, затова е решил да се предпази от натрапчивите им магии, като съзнателно ги обърка.

— Тогава какво да правя? — Стрейндж защрака с пръсти. — Посъветвайте ме!

Мистър Норел примигна с малките си очички. Не беше свикнал да разсъждава толкова бързо.

— Ако използваме обикновено английско заклинание за призоваване — а аз ви съветвам да изберем едно от тях, защото няма по-добри, — може да направим така, че елементите на магията да идентифицират обекта вместо нас. Ще ни трябва пратеник, път и дар[1]. Ако изберем предмети, които вече познават краля, и то добре, тогава няма да е от значение, че не можем да го назовем правилно: те ще го намерят, ще го доведат и ше го обвържат без нашата помощ! Разбирате ли?

Въпреки целия си ужас мистър Норел все повече се въодушевяваше от перспективата да прави магия — нова магия! — с мистър Стрейндж.

— Не — каза Стрейндж. — Изобщо не разбирам.

— Тази къща е построена на земята на краля с камъни от неговото абатство. Край нея тече река — най-много на двеста ярда от стаята, в която се намираме. Тази река често е носила лодката на краля по водите си. В градината ми има круша и ябълка — преки потомци на семките, изплюти от него една лятна вечер, докато седял в абатската градина. Нека камъните на старото абатство бъдат нашите пратеници, нека реката бъде нашият път, нека следващата реколта ябълки и круши от тези дървета бъде нашият дар. Тогава можем да го наречем просто „Краля“. Тези камъни, тази река, тези дървета не знаят друг крал!

— Добре — съгласи се Стрейндж. — А кое заклинание препоръчвате? Има ли нещо подходящо у Беласис?

— Да, три.

— Струва ли си да ги пробваме?

— Не, не бих казал — мистър Норел отвори едно чекмедже и извади лист хартия. — Това е най-доброто, което знам. Нямам навика да използвам заклинания за призоваване, но ако ми се наложи, бих се спрял на него.

Той го подаде на Стрейндж. Листът беше изписан с дребния старателен почерк на мистър Норел. Най-горният ред гласеше: „Мистър Стрейндж — заклинание за призоваване“.

— Това е заклинанието, с което сте призовали Мария Авесалом[2] — обясни Норел. — Аз внесох някои промени. Пропуснах флорилегиума, който сте преписали дума по дума от Ормскърк. Както знаете, аз нямам високо мнение за флорилегиите като цяло, а този ми се вижда особено безсмислен. Добавих епитом за предпазване и освобождаване и подправка за молба, макар че не вярвам да ни помогнат особено в този случай[3].

— Сега това заклинание е също толкова ваше, колкото и мое — отбеляза Стрейндж. В тона му нямаше и следа от неприязън или завист.

— Не, не — възрази Норел. — Тъканта е изцяло ваша. Аз само изгладих ръбовете.

— Добре! Значи сме готови, нали?

— Има още нещо.

— Какво е то?

— Необходими са някои предпазни мерки, които да осигурят безопасността на мисис Стрейндж — обясни мистър Норел.

Стрейндж го стрелна с поглед, който красноречиво казваше, че е малко късно да се тревожат за безопасността на Арабела, но мистър Норел беше отишъл при рафтовете и полагаше усилия да извади един дебел том, затова не забеляза.

— Магията е описана в „Либер Новус“ на Частън. А, да! Ето! Трябва да построим магически път и да направим врата, за да може мисис Стрейндж безопасно да напусне Феерия. Иначе може да остане там завинаги. После ще ни трябват векове, за да я намерим.

— O, това ли? — възкликна Стрейндж. — Вече го направих. Назначих и портиер, който да я посрещне, когато излезе. Всичко е готово.

Той взе едно парче свещ, сложи го в свещник и го запали[4]. После започна да произнася заклинанието. Нарече камъните на абатството пратениците, които ще търсят краля. Нарече реката пътя, по който той ще дойде. Нарече следващата реколта ябълки и круши от дърветата в градината на мистър Норел дар за краля. Определи момента на угасването на свещта като времето, в което кралят трябва да се появи.

Свещта трепна и угасна…

…и в този миг…

…в този миг в стаята се появиха гарвани. Черните им криле запляскаха във въздуха като махащи ръце и изпълниха полезрението на Стрейндж с подобие на взрив от черни пламъци. От всички страни го удряха криле и го драскаха нокти. Граченето и плясъкът бяха оглушителни. Гарваните се блъскаха в стените, в прозорците, в самия Стрейндж. Той закри главата си с ръце и падна на пода. Врявата и плясъкът на крилете продължаваха.

После изведнъж птиците изчезнаха и в стаята стана тихо.

Всички свещи бяха угаснали. Стрейндж се търкулна по гръб, но известно време не можеше да помръдне, само се взираше в мрака.

— Мистър Норел? — промълви той накрая. Никой не отговори.

В непрогледната тъмнина Стрейндж се изправи на крака. Успя да намери една от масите и започна да опипва повърхността й, докато ръката му докосна съборена свещ. Той извади от джоба си прахан и я запали.

Вдигна свещта над главата си и видя, че в стаята цари невъобразим хаос и безпорядък. По рафтовете не беше останала нито една книга. Повечето маси и библиотечни стълби бяха преобърнати. Няколко хубави стола бяха станали на трески. Всичко беше покрито с дебел слой гарванови пера, сякаш бе навалял черен сняг.

Норел полулежеше — полуседеше на пода с гръб, опрян в една маса. Очите му бяха широко отворени, но невиждащи. Стрейндж размаха свещта пред лицето му.

— Мистър Норел? — повтори той.

Норел прошепна замаяно:

— Предполагам, можем да смятаме, че сме привлекли вниманието му.

— Мисля, че сте прав, сър. Разбрахте ли какво стана?

Все така шепнешком Норел отвърна:

— Всички книги се превърнаха в гарвани. Тъкмо гледах „Фонтана на сърцето“ на Хю Понтифекс, когато тя се промени пред очите ми. Често го е използвал, знаете ли? Този хаос от черни птици. Чел съм за него още като момче. Доживях да го видя, мистър Стрейндж! Доживях да го видя! Има дума за това на езика на Ший, езика на детството му, но тази дума се е изгубила[5] — той стисна ръката на Стрейндж. — Книгите цели ли са?

Стрейндж вдигна една книга от земята, изтръска я от черната перушина и погледна заглавието: „Седем врати и четиридесет и два ключа“ на Пиърс Русиньол. Разгърна я и зачете произволен пасаж: „…и там ще зърнете чудна страна като шахматна дъска, където се редуват голи скали и плодородни градини, обрасли с тръни пущинаци и поля златна пшеница, тучни ливади и пустини. И в тази страна Богът на магьосниците Трижди Великият Хермес е сложил пазачи на всяка порта и всеки мост: на едно място овен, на друго място змия…“ Нормално ли ви звучи? — попита недоверчиво той.

Мистър Норел кимна. Извади от джоба си кърпа и избърса кръвта от лицето си.

Двамата магьосници седяха на пода сред книгите и перата и известно време мълчаха. Светът сякаш се беше смалил до пламък на свещ. Накрая Стрейндж каза:

— На какво разстояние трябва да е от нас, за да направи такава магия?

— Джон Ъскглас? Доколкото знам, той може да прави такава магия през сто свята от нас — от недрата на Ада.

— Все пак си струва да проверим, нали?

— Мислите ли? — попита Норел.

— Е, например ако разберем, че е наблизо, бихме могли… — Стрейндж се замисли за момент. — Бихме могли да отидем при него.

— Добре — въздъхна Норел. Не изглеждаше особено обнадежден.

Първото — и всъщност единствено — изискване за установяване на местонахождение е сребърен съд с вода. В абатството Хъртфю мистър Норел държеше своя сребърен съд на малка маса в ъгъла на библиотеката, но масата беше строшена от гарваните и съдът не се виждаше никъде. Магьосниците започнаха да търсят и го намериха в камината с дъното нагоре, заровен в купчина гарванови пера и влажни скъсани листа от книги.

— Трябва ни вода — каза Норел. — Винаги карам Лукас да ходи на реката. Бързо течащата вода е най-подходяща за установяване на местонахождение, а реката в Хъртфю тече бързо дори през лятото. Ще отида да донеса вода.

Но мистър Норел нямаше навика да прави каквото и да било сам и му трябваше известно време, докато излезе от къщата. Той застана на поляната и се загледа в звездите, които не беше виждал досега. Не се чувстваше затворен в кула от мрак насред Йоркшир; по-скоро му се струваше, че останалият свят е отплавал надалеч и двамата със Стрейндж са останали сами на пуст остров или нос сред морето. Тази мисъл го смути значително по-малко, отколкото бихме могли да предположим. Той никога не се бе интересувал от света наоколо и понасяше философски загубата.

Той коленичи сред тревата на речния бряг, за да напълни съдината с вода. Непознатите звезди блестяха от дълбините. Мистър Норел отново се изправи (леко замаян от необичайното физическо натоварване) и веднага го обзе чувството, че наоколо действа магия, много по-силна от всичко, което бе виждал досега. Ако някой го помолеше да опише какво става, той би казал, че целият Йоркшир се обръща наопаки. В първия миг не можа да определи в коя посока се намира къщата му. Обърна се, направи една крачка и налетя право на мистър Стрейндж, който по някаква причина се бе озовал точно зад гърба му.

— Мислех, че ще стоите в библиотеката! — учуди се мистър Норел.

Стрейндж го гледаше стъписан.

— Аз стоях в библиотеката! В един момент четях „Ключарят на Аполон“ на Губърт и в следващия бях тук!

— Не тръгнахте ли след мен? — попита Норел.

— Не, разбира се! Какво става? И защо, за Бога, се забавихте толкова?

— Не можах да намеря палтото си — отвърна виновно мистър Норел. — Не знаех къде го е сложил Лукас.

Стрейндж повдигна вежди, въздъхна и каза:

— Предполагам, и вие сте почувствали същото като мен? Точно преди да се озова тук, сякаш ветровете, водите и пламъците се сляха в едно.

— Да — отвърна Норел.

— И се разнесе слабо ухание на полски треви и хълмисти равнини?

— Да — каза Норел.

— Феина магия?

— О, несъмнено! Това е част от същата магия, която ви държи във вечния мрак — Норел се огледа. — Докъде стига?

— Кое?

— Мракът.

— Е, трудно ми е да кажа със сигурност, защото се мести заедно с мен. Но други хора са ми казвали, че е с размерите на една енория във Венеция, където живеех. Да речем, половин акър.

— Половин акър! Стойте тук!

Мистър Норел остави сребърния съд с вода на замръзналата земя и тръгна към моста. Скоро от него остана да се вижда само сивата му перука. На звездната светлина тя приличаше на малка каменна костенурка, която пълзи в тъмното.

Светът отново се завъртя и изведнъж двамата магьосници се озоваха един до друг на моста над реката.

— Какво, за Бога… — понечи да каже Стрейндж.

— Виждате ли? — мрачно възкликна Норел. — Магията не ни позволява да се отдалечаваме един от друг. Пленила е и мен. Вероятно в магията на феята е имало някаква печална неточност. Заклинателят е проявил небрежност. Смея да предположа, че ви е нарекъл „английския магьосник“ — или е използвал друго отвлечено наименование. В резултат на това магията, предназначена само за вас, сега действа върху всеки английски магьосник, който попадне в обсега й!

— А! — това беше единственият отговор на Стрейндж. Като че ли нямаше какво друго да се каже.

Мистър Норел се обърна към къщата.

— Ако не друго, мистър Стрейндж — отбеляза той, — това е отлично доказателство за необходимостта от точно назоваване на обектите в заклинанията!

Зад гърба му Стрейндж завъртя очи.

В библиотеката магьосниците сложиха сребърния съд с вода на маса между тях.

Странно, но откритието, че сега е пленник на вечния мрак заедно със Стрейндж, беше въодушевило мистър Норел, вместо да го потисне. Той весело напомни на бившия си ученик, че все още не са измислили начин да назоват Джон Ъскглас и че това несъмнено ще бъде голяма пречка за намирането му.

Подпрял главата си с ръце, Стрейндж гледаше мрачно.

— Опитайте „Джон Ъскглас“ — предложи той.

Направиха магията, назовавайки обекта на търсенето с името „Джон Ъскглас“. Норел раздели повърхността на водата на четвъртини с искрящи лъчи светлина. Нарече всяка четвъртина: Рай, Ад, Земя и Феерия. Тутакси в частта, която представляваше Земята, заблестя синя светлинка.

— Ето! — възкликна победоносно Стрейндж. — Виждате ли, сър? Нещата не винаги са толкова трудни, колкото изглеждат.

Норел плесна по повърхността на четвъртината и светлите лъчи изчезнаха. Той ги начерта отново, като този път нарече частите Англия, Шотландия, Ирландия, Другаде. Светлинката се появи в Англия. Норел плесна по водата в четвъртината, наново раздели повърхността и изчака светлинката да блесне. Продължи да прави магията и да уточнява резултата. Светлинката не изчезваше.

Изведнъж той ахна.

— Какво има? — попита Стрейндж. Норел отвърна с недоумение:

— Мисля, че може би все пак сме успели! Магията казва, че той е тук. В Йоркшир!

[1] Това са обичайните три елемента на традиционното английско заклинание за призоваване. Пратеникът намира човека, който се призовава, пътят го отвежда при призоваващия, а дарът го обвързва със задължението да дойде. ↑

[2] През юли 1809 година в Къщата на сенките в присъствието на мистър Сегундус, мистър Хънифут и Хенри Удхоуп. ↑

[3] Флорилегиум, епитом и подправка са термини за различни части на заклинанието. През XIII и XIV век феите в Англия обичат да прибавят към магиите си призиви към произволно избрани християнски светци. Феите не разбират християнската доктрина, но са силно заинтригувани от светците, които считат за могъщи магически същества, чието покровителство е полезно. Тези призиви се наричат флорилегии (флорилегиум — буквално сбор, китка от цветя) и слугите феи ги предават на своите господари християни. Когато в Англия се установява протестантството и светците изпадат в немилост, флорилегиите се превръщат в безсмислени върволици от магически думи и части от различни заклинания, произнасяни, от магьосника с надеждата, че поне нещо от тях ще подейства.

Епитомът е сбита форма на заклинание, включена в друго заклинание за усилване или разширяване на действието му. В този случай епитомът за предпазване и освобождаване има за цел да пази магьосника от обекта на призоваването. Подправка е украшение от думи и формули, с които се „подправя“ заклинанието. Подправката за молба окуражава обекта на призоваването да помогне на магьосника. ↑

[4] Последният елемент на успешното заклинание за призоваване е времето. Магьосникът трябва по някакъв начин да посочи на обекта на призоваване кога да се появи, в противен случай (както Стрейндж вече се убеди) призованият може да се яви по всяко време и да сметне, че е изпълнил задължението си. Свещта е много удобно средство: магьосникът нарежда на призования да се яви, когато пламъкът угасне. ↑

[5] Хаосът от гарвани и вятър е описан и в историята за детето на ръкавичаря от Нюкасъл (глава 39, бележка 1). ↑

67
ГЛОГИНАТА

Февруари 1817 година

ЧАЙЛДЪРМАС ЯЗДЕШЕ през пусто тресавище. Насред полето се издигаше самотна крива глогина и на нея висеше човек. Той беше без палто и риза и в смъртта си показваше нещо, което вероятно бе крил приживе: странен недъг на кожата. Гърдите, гърбът и ръцете му бяха гъсто покрити със сини белези — толкова много на брой, че кожата му изглеждаше повече синя, отколкото бяла.

Чайлдърмас се приближи към дървото и се зачуди дали убиецът не си е направил някаква шега с тялото. Като моряк той беше слушал разкази за далечни места, където по най-ужасни начини изписвали признанията на престъпниците върху телата им, преди да ги екзекутират. Отдалеч белезите много приличаха на надписи, но когато се приближи, Чайлдърмас видя, че те прозират през кожата.

Той слезе от коня и завъртя тялото с лице към себе си. Лицето на мъртвия беше зачервено и подуто, очите му — изцъклени и кръвясали. Чайлдърмас се вгледа в него и скоро различи чертите на лице, което му беше познато.

— Винкулус.

Той извади джобното си ножче и сряза връвта. После свали бричовете и ботушите на Винкулус и огледа тялото: труп на заклано животно насред голо зимно тресавище.

Странните белези покриваха всеки инч от кожата: единствените изключения бяха лицето, ръцете до китките, срамните части и стъпалата. Винкулус приличаше на син човек с бели ръкавици и бяла маска. Колкото повече го гледаше Чайлдърмас, толкова по-ясно осъзнаваше, че белезите означават нещо.

— Това са Кралските писмена — произнесе той накрая. — Това е книгата на Робърт Финдхелм.

Внезапно заваляха бодливи ледени снежинки. Вятърът се усили.

Чайлдърмас помисли за Стрейндж и Норел, които бяха на двадесет мили от тук, и звучно се разсмя. Какво значение имаше кой чете книгите в Хъртфю? Най-ценната книга лежеше гола и мъртва насред снежното ветровито поле.

— Е — каза той, — значи се падна на мен, така ли? Най-славното и най-тежко бреме, стоварвало се на плещите на човек в наши дни.

В настоящия момент тежестта беше по-осезателна от славата. Книгата имаше крайно неудобна форма. Чайлдърмас нямаше представа откога Винкулус е мъртъв и кога ще започне да се разлага. Какво да прави? Можеше да рискува и да метне тялото на коня. Но ако случайно срещнеше някого по пътя, трудно щеше да обясни наличието на пресен труп на седлото си. Можеше да скрие тялото и да потърси кон с каруца. Колко време щеше да отнеме това? Междувременно някой можеше да открие тялото и да го вземе. В Йорк имаше лекари, които биха платили добри пари за труп, без да задават въпроси. „Мога да направя магия за укриване“ — помисли си той. Магията за укриване със сигурност щеше да скрие трупа от хорските очи, но не и от кучета, лисици и врани. Тях Чайлдърмас не можеше да заблуди с никоя от известните му магии. Веднъж вече бащата на Винкулус бе изял книгата. Чайлдърмас не искаше да рискува това да се повтори.

Най-очевидното решение беше да направи копие, но бележникът, писалката и мастилницата му бяха останали в гостната на потъналото в мрака абатство Хъртфю. Какво му оставаше? Можеше да начертае знаците с пръчка на замръзналата земя, но това не беше по-добър вариант от вече съществуващия. Ако наблизо имаше повече дървета, Чайлдърмас можеше да обели кората, да изгори няколко клона и да препише знаците с въглените върху парчетата кора. Но наблизо имаше само една крива глогина.

Той погледна джобното ножче в ръката си. Дали да не препише книгата върху собственото си тяло? Тази идея притежаваше няколко предимства. Първо, кой знае дали разположението на знаците върху тялото на Винкулус също нямат значение? Да речем, колкото по-близко до главата, толкова по-важно? Всичко беше възможно. Второ, така книгата щеше да бъде на тайно и сигурно място. Никой не би могъл да я открадне. Чайлдърмас още не беше решил дали да я покаже на Стрейндж и Норел.

Но писмената върху тялото на Винкулус бяха заплетени и разположени нагъсто. Дори ако Чайлдърмас успееше да повтори точно всички точки, кръгчета и заврънкулки с ножа си, в което се съмняваше, щеше да се наложи да реже дълбоко, за да остави трайни белези.

Той свали палтото и сюртука си. Разкопча маншета на ризата си и нави ръкава. За проба реши да изреже един от символите на ръката на Винкулус върху собствената си ръка. Резултатът съвсем не беше обещаващ. Имаше толкова много кръв, че Чайлдърмас почти не виждаше какво прави и едва не припадна от болка.

„Мога да си позволя да пожертвам малко кръв за идеята, но написаното е толкова много, че със сигурност ще ме убие — каза си Чайлдърмас. — Освен това как ще препиша знаците на гърба? Ще метна тялото на коня и ако някой ме спре — е, в случай на нужда ще стрелям. Това е някакъв план. Не много добър, но все пак план.“

Той облече сюртука и палтото си.

Брюър се беше отдалечил малко встрани и щипеше стръкчета суха трева, оголени от вятъра. Чайлдърмас отиде при него. Извади от куфара си парче здраво въже и кутията с пистолетите. Във всеки пистолет пъхна по един куршум и насипа барут.

Обърна се да погледне трупа. Над него се беше надвесил някакъв човек — мъж. Чайлдърмас пъхна пистолетите в джобовете на палтото и се затича към тялото с викове.

Мъжът беше с черни ботуши и черно наметало. Той се бе подпрял с едно коляно на заснежената земя до Винкулус. В първия момент Чайлдърмас помисли, че е Стрейндж; но този мъж не беше толкова висок и телосложението му бе някак по-крехко. Черните му дрехи изглеждаха скъпи и екстравагантни. Но правата му черна коса бе по-дълга, отколкото се считаше за модно сред изисканите господа; тя му придаваше вид на методистки свещеник или на поет романтик.

„Познавам този човек — помисли си Чайлдърмас. — Той е магьосник. Познавам го добре, но защо не мога да си спомня името му?“ На глас каза:

— Тялото е мое, сър! Оставете го!

Мъжът вдигна глава.

— Твое ли, Джон Чайлдърмас? — попита той с лека ирония. — Мислех, че е мое.

Странно, но въпреки дрехите и властния вид речта му бе някак недодялана дори за слуха на Чайлдърмас. Мъжът говореше със северняшко произношение — в това нямаше съмнение, — но Чайлдърмас не можеше да познае какво точно. Може би от Нортумбрия, но примесено с нещо друго — с диалекта на земите отвъд Северно море и което му се стори още по-странно, със силни нотки на френски.

— Е, грешите — Чайлдърмас вдигна пистолетите си. — Ако се наложи, ще стрелям, сър. Но предпочитам да не го правя. Оставете тялото и си вървете по пътя.

Мъжът нищо не каза, само изгледа Чайлдърмас, а после сякаш се отегчи от него и отново се съсредоточи върху тялото.

Чайлдърмас се огледа за кон или екипаж — нещо, което да му подскаже как този човек се е озовал тук. Но нямаше нищо. На цялото голо поле бяха само те двамата, конят, трупът и глогината.

„Все пак някъде трябва да има карета — помисли си той. — По наметалото и ботушите му няма нито едно петънце. Изглеждат така, сякаш току-що ги е почистил лакей. Къде са слугите му?“

Тези мисли го обезпокоиха. Чайлдърмас не вярваше, че ще му бъде трудно да надвие бледия крехък джентълмен с вид на поет, но един кочияш и двама-трима здрави лакеи бяха друго нещо.

— Тези земи ваши ли са, сър? — попита той.

— Да.

— А къде е конят ви? Къде е каретата ви? Къде са слугите ви?

— Нямам кон, Джон Чайлдърмас. Нямам карета. И само един от слугите ми е тук.

— Къде?

Без да откъсва поглед от тялото, мъжът вдигна ръка и посочи напред с тънък бял пръст.

Чайлдърмас погледна в недоумение зад гърба си. Нямаше никого. Само вятър над заснеженото тресавище. Какво имаше предвид мъжът? Да не би вятъра или снега? Чайлдърмас беше чувал за средновековни магьосници, които смятаха природните сили за свои слуги. Изведнъж проумя.

— Какво? Не, сър, грешите! Аз не съм ваш слуга!

— Ти сам го заяви преди три дни — каза мъжът.

Имаше само един човек, който би могъл да се нарече господар на Чайлдърмас. Дали това не беше Норел под някаква неочаквана форма? Аспект на Норел? Чайлдърмас знаеше, че в миналото магьосниците са променяли облика си, за да изтъкнат отделни черти от характера си. Той се помъчи да отгатне коя черта от характера на Гилбърт Норел би могла да се въплъти в блед красив мъж със загадъчен акцент и властен вид. Хрумна му, че напоследък се случват доста странни неща, но това е прекалено.

— Сър! — кресна Чайлдърмас. — Предупредих ви! Оставете тялото!

Мъжът се надвеси още по-ниско над Винкулус. Извади нещо от устата си — мъничък бисер светлина, леко обагрен в сребристо-розово — и го сложи в устата на Винкулус. Тялото потрепери. Не беше треперене на болен човек, но не беше и треперене на здрав: приличаше на трепета на гола бреза при първия полъх на пролетта.

— Отдръпнете се от тялото, сър! — извика Чайлдърмас. — Няма да предупреждавам повече!

Мъжът дори не си направи труда да го погледне. Той прокара пръст по тялото, сякаш пишеше върху него.

Чайлдърмас насочи единия си пистолет малко встрани от лявото му рамо с намерението да го сплаши. Пистолетът произведе съвършен изстрел, разнесе се дим и мирис на барут, от цевта изскочиха искри.

Но оловният куршум не полетя, а като насън увисна във въздуха. Завъртя се, уголеми се и промени формата си. Изведнъж му поникнаха криле, той се превърна в птица и отлетя. В същия миг съзнанието на Чайлдърмас утихна и застина, сякаш беше от камък.

Мъжът прокара пръст по тялото на Винкулус и всички шарки и символи се завъртяха, сякаш бяха написани върху вода. Повтори движението още няколко пъти и когато резултатът го задоволи, спря и се изправи.

— Грешиш — каза мъжът. — Той не е мъртъв.

Приближи се и застана точно пред Чайлдърмас. Безцеремонно, като родител, който иска да почисти изцапаното лице на детето си, мъжът наплюнчи пръст и начерта някакви символи по клепачите, устните и сърцето му. После блъсна лявата му ръка и пистолетът падна на земята. Мъжът начерта символ върху дланта. Обърна се да си върви, но се сети за нещо, погледна назад и прокара пръст по раната на лицето на Чайлдърмас.

Вятърът подхвана падащите снежинки и ги завъртя във въздуха. Брюър изпръхтя, сякаш нещо го бе смутило. За кратко снегът и сенките оформиха картина, изобразяваща строен тъмнокос мъж с наметало и ботуши. В следващия миг картината изчезна.

Чайлдърмас примигна.

— Какво търся тук? — запита се той ядосан. — И защо си говоря сам? Сега не е моментът да се заплесвам!

Във въздуха се носеше мирис на барут. Един от пистолетите му лежеше в снега. Чайлдърмас го вдигна и почувства, че е още топъл, сякаш наскоро беше стрелял с него. Това му се стори странно, но той нямаше време да се чуди, защото някакъв шум го накара да вдигне глава.

Винкулус се надигаше от земята. Правеше го тромаво, с неловки движения, като новородено, което все още не знае как да си служи с крайниците. Той се изправи със залитане, като главата му току се килваше настрана. Отвори уста и закрещя срещу Чайлдърмас. Но звукът, който излезе от гърлото му, не беше звук, а по-скоро безплътната му обвивка.

Това определено бе най-странното нещо, което Чайлдърмас беше виждал през живота си: гол син мъж с подути от кръв очи крещеше беззвучно насред заснежено поле. Гледката бе толкова невероятна, че в първия момент не му хрумваше как да постъпи. Зачуди се дали да не опита едно заклинание на Джилс де Марстън, наречено Възстановяване на изгубения покой, но след като помисли, се сети за нещо по-добро. Извади бутилката кларе, която Лукас му беше дал, и я показа на Винкулус. Последният се успокои и впери поглед в нея.

След четвърт час двамата седяха на земята под глогината, пиеха вино и ядяха ябълки. Винкулус беше облякъл ризата и бричовете си и се бе загърнал в одеяло от седлото на Брюър. Беше се възстановил от обесването с изненадваща бързина. Очите му все още бяха кръвясали, но не изглеждаха така зловещо както преди. Гласът му бе дрезгав и думите му току заглъхваха сред ожесточени пристъпи на кашлица, но се разбираше какво казва.

— Някой се е опитал да ви обеси — съобщи му Чайлдърмас. — Не знам нито кой, нито защо. За щастие ви открих навреме и прерязах въжето.

Докато говореше, той чувстваше как в съзнанието му се оформя смътен въпрос. Представи си Винкулус мъртъв на земята и тънък бял пръст, сочещ към него, Чайлдърмас. Кой го сочеше с пръст? Споменът му се изплъзваше.

— Е, кажете ми — продължи той, — как човек се превръща в книга? Знам, че баща ви е взел книгата на Робърт Финдхелм със заръката да я занесе на един човек в Дарбишир.

— На последния човек в Англия, който знаел да чете Кралските букви — дрезгаво отвърна Винкулус.

— Но баща ви не я занесъл, защото я изял след едно надпиване в Шефилд.

Винкулус отпи голяма глътка от бутилката вино и избърса уста с опакото на дланта си.

— След четири години съм се родил аз и Кралските букви са били изписани по невръстното ми телце. Когато станах на седемнадесет, отидох да потърся човека от Дарбишир — той беше доживял да го намеря. Каква нощ беше! Звездна лятна нощ, в която Кралската книга и Четецът на Кралските букви се срещнаха и пиха вино заедно! Седяхме навръх хълма в Бретън, гледахме ширналата се долу Англия и той прочете по мен съдбата й.

— И това беше пророчеството, което казахте на Стрейндж и Норел?

Обхванат от нов пристъп на кашлица, Винкулус кимна. Когато отново беше в състояние да говори, той допълни:

— И на безименния роб.

— На кого? — попита Чайлдърмас намръщен. — Кой е този?

— Един човек — отвърна Винкулус. — В задачата ми влизаше да разкажа историята му. Той е започнал като роб. Скоро ще стане крал. Истинското му име се е изгубило при раждането му.

Чайлдърмас се замисли над това описание.

— За Джон Ъскглас ли говорите? — попита той.

Винкулус изпъшка с досада.

— Ако говорех за Джон Ъскглас, така щях да кажа! Не, не. Той не е магьосник. Просто човек като всички останали — той помисли малко и добави: — Само че черен.

— Никога не съм чувал за него — каза Чайлдърмас. Винкулус го погледна учуден.

— Естествено. Цял живот сте стояли в джоба на магьосника от „Мейфеър“. Знаете само каквото той знае.

— Е, и? — засегна се Чайлдърмас. — Много важно! Норел е умен човек, Стрейндж — също. И те като останалите хора имат недостатъци, но въпреки всичко постиженията им са забележителни. Грешите, аз съм слуга на Джон Ъскглас. Или щях да бъда, ако той беше тук. Но трябва да признаете, че възраждането на английската магия е тяхна заслуга, не негова.

— Тяхна заслуга! — повтори Винкулус с насмешка. — Тяхна? Още ли не разбирате? Те са магия, направена от Джон Ъскглас. Никога не са били друго. Той я прави и сега!

68
„ДА“

Февруари 1817 година

СВЕТЛАТА ТОЧКА в сребърния съд с вода примигна и угасна.

— Какво? — извика Стрейндж. — Какво стана? Бързо, мистър Норел!

Норел плесна по повърхността на водата, прокара наново линиите светлина и прошепна няколко думи, но водата в съда остана тъмна и неподвижна.

— Отиде си — каза той.

Стрейндж затвори очи.

— Много странно — продължи Норел учуден. — Какво според вас е търсил в Йоркшир?

— O! — възкликна Стрейндж. — Предполагам, че е дошъл да ме подлуди! — той нададе възглас, в който се смесваха гняв и самосъжаление. — Защо не иска да дойде при мен? След всичко, което направих, защо не желае дори да ме погледне? Да говори с мен?

— Той е древен магьосник и древен крал — отсече Норел. — Такива особи трудно могат да се заинтригуват.

— Всички магьосници жадуват да смаят учителите си. Аз със сигурност смаях вас. Исках да направя същото и с него.

— Но нали истинската ви цел беше да освободите мисис Стрейндж от магията? — напомни му Норел.

— Да, да. Така е — ядосано отвърна Стрейндж. — Разбира се. Само че… — той не довърши мисълта си.

В последвалото мълчание Норел промърмори замислен:

— Споменахте, че магьосниците жадуват да смаят учителите си. Това ми напомня за нещо, станало през 1156 година…

Стрейндж въздъхна.

— През тази година Джон Ъскглас се разболял от странна болест — случвало му се от време на време. Когато оздравял, вдигнал празненство в дома си в Нюкасъл. Крале и кралици му поднасяли невиждано скъпи и великолепни дарове — злато, рубини, слонова кост, редки подправки. Магьосници му подарявали вълшебни предмети — облаци откриватели, пеещи дървета, ключове към тайнствени врати и така нататък, — един от друг по-невероятни. Кралят благодарял на всички с еднаква сдържаност. Накрая дошъл ред на магьосника Томас Годблес. Ръцете му били празни. Не носел подарък. Вдигнал глава и казал: „Господарю, поднасям ви дърветата и хълмовете. Поднасям ви вятъра и дъжда.“ Кралете и кралиците, знатните велможи, дамите и другите магьосници останали поразени от дързостта му. За тях това било равносилно на нищо. Но за пръв път след болестта си кралят се усмихнал.

Стрейндж се замисли.

— Е — каза той, — боя се, че аз съм сред кралете и кралиците. Нищо не разбирам. Къде прочетохте тази легенда?

— В „Напътствия“ на Беласис. На младини изучавах „Напътствията“ с голямо прилежание и тази история ми се струваше особено интригуваща. Стигнах до извода, че Годблес е убедил по някакъв начин дърветата, хълмовете и така нататък да приветстват Джон Ъскглас, своего рода да се покланят пред него. Радвах се, че съм разгадал нещо, останало неясно за Беласис, но повече не се замислих над това: нямах полза от такава магия. Години по-късно попаднах на едно заклинание в „Езика на птиците“ на Ланчестър. Ланчестър го е преписал от стара книга, отдавна изгубена. Той признава, че не знае за какво служи, но аз мисля, че това е заклинанието, използвано от Годблес — или е много сходно с него. Ако сериозно възнамерявате да говорите с Джон Ъскглас, защо не го изпробваме сега? Защо не помолим Англия да го приветства?

— Какво ще постигнем с това? — попита Стрейндж.

— Какво ще постигнем ли? Нищо! Поне не директно. Но така ще напомним на Джон Ъскглас за връзките му с Англия. И ще бъде знак за нашето уважение, а това несъмнено е в съзвучие с поведението, което един крал изисква от поданиците си.

Стрейндж сви рамене.

— Е, аз не мога да предложа нищо по-добро. Къде е „Езикът на птиците“?

Той се огледа из стаята. Всички книги лежаха така, както бяха паднали след краткотрайното си превръщане в гарвани.

— Колко книги има тук? — попита Стрейндж.

— Четири-пет хиляди — отговори Норел.

Магьосниците взеха по една свещ и започнаха да търсят.

Джентълменът с коса като глухарче бързо крачеше по пътеката, която водеше към село Стеъркрос. Стивън вървеше и се препъваше след него по пътя си от една смърт към друга.

За него Англия беше изпълнена само с беди и нещастия. Самите очертания на дърветата му приличаха на застинали писъци. На един клон висяха няколко сухи листа, които се люлееха на вятъра — като Винкулус на глогината. На пътеката се въргаляше труп на заек, разкъсан от лисица — като лейди Поул, която джентълменът скоро щеше да убие.

Смърт след смърт, неволя след неволя — и Стивън не можеше да направи нищо, за да ги предотврати.

В Стеъркрос Хол лейди Поул седеше на масата във всекидневната си и ожесточено пишеше. Масата беше осеяна с гъсто изписани листа хартия. На вратата се почука и в стаята влезе мистър Сегундус.

— Моля за извинение! — каза той. — Може ли да попитам нещо? На сър Уолтър ли пишете?

Тя поклати глава.

— Това са писма до лорд Ливърпул и до редактора на „Таймс“!

— Така ли? — попита мистър Сегундус. — Е, всъщност и аз току-що написах едно писмо — до сър Уолтър, — но съм сигурен, че нищо не би го зарадвало повече от това да прочете един-два реда, написани лично от вас, колкото да го уверите, че сте добре и вече не сте омагьосана.

— Но и вашето писмо ще свърши тази работа. Извинете, мистър Сегундус, но докато скъпата ми мисис Стрейндж и бедният Стивън продължават да бъдат във властта на онзи зъл дух, не мога да мисля за нищо друго! Трябва незабавно да изпратите тези писма! И след като ги свърша, ще пиша до архиепископа на Кентърбъри и до принц-регента!

— Не мислите ли, че може би сър Уолтър е човекът, комуто приляга да се обърне към тези високопоставени господа? Със сигурност…

— Не, нищо подобно! — възкликна лейди Поул възмутена. — Нямам навика да моля хората да правят за мен неща, които съм в състояние да направя сама. И не възнамерявам в рамките на един час да сменя омагьосаната безпомощност с друг вид безпомощност! Впрочем сър Уолтър не би могъл да обясни така добре като мен истинската чудовищност на извършеното от мистър Норел!

В този миг в стаята влезе Чарлс, прислужникът на мистър Сегундус, за да съобщи, че в селото става нещо странно. Високият чернокож мъж, довел Нейно благородие в Стеъркрос, се е появил със сребърна диадема на главата и в компанията на някакъв джентълмен с коса като глухарче и яркозелен сюртук.

— Стивън! Стивън и злият дух! — извика лейди Поул. — Бързо, мистър Сегундус! Съберете всичките си сили! На вас разчитаме да го победите! Освободете Стивън, тъй както освободихте мен!

— Да победя фея! — възкликна ужасен мистър Сегундус. — О, не! Не мога. Нужен ви е много по-велик магьосник…

— Глупости! — кресна лейди Поул с блеснали очи. — Спомнете си какво ви каза Чайлдърмас. Годините ви на учение са ви подготвили! Трябва само да опитате!

— Но аз не знам… — безпомощно възрази мистър Сегундус.

Нямаше значение какво знае и какво — не. Лейди Поул вече беше излязла от стаята и тъй като се считаше длъжен да я пази, той бе принуден да се втурне след нея.

В Хъртфю двамата магьосници намериха „Езика на птиците“ — тя беше на масата, разгърната на страницата, където бе отпечатано древното заклинание. Но проблемът с назоваването на Джон Ъскглас оставаше нерешен. Норел седеше надвесен над сребърния съд с вода и правеше магии за установяване на местонахождение. Вече беше изпробвал всички имена и произвища, за които можаха да се сетят, и магията не разпознаваше нито едно от тях. Водата в сребърния съд оставаше тъмна и непроницаема. — Какво е името му на езика на феите? — попита Стрейндж.

— Изгубено е — отвърна Норел.

— Опитахме ли с „Краля на Севера“?

— Да.

— Хм — Стрейндж помисли малко и каза: — Какво беше онова странно прозвище, което споменахте? С което е наричал сам себе си? Роб или нещо такова?

— Роб без име?

— Да. Опитайте с него.

Норел го погледна с колебание, но направи магията, като търсеше роб без име. Веднага се появи синкава светлинка. Норел продължи да чертае линии и робът без име се оказа в Йоркшир — приблизително на същото място, където по-рано се бе появил Джон Ъскглас.

— Ето! — възкликна победоносно Стрейндж. — Всичките ни тревоги са били напразни. Той е още тук…

— Не мисля, че това е същият човек — прекъсна го Норел. — Изглежда ми различен.

— Мистър Норел, моля ви, не бъдете капризен! Кой друг може да бъде? Колко безименни роби има според вас в Йоркшир?

Въпросът беше толкова логичен, че мистър Норел престана да възразява.

— А сега да направим магията — каза Стрейндж, взе книгата и започна да чете заклинанието. Той се обърна към английските дървета, към английските хълмове, към слънцето, водата, птиците, земята и камъните. Обърна се последователно към всички и ги призова да се покорят на роба без име.

Стивън и джентълменът стигнаха до коларския мост, който водеше към Стеъркрос Хол.

В селото беше тихо, почти не се мяркаха хора. Пред една врата момиче в тънка рокля и вълнен шал изливаше мляко от дървено ведро в корито за сирене. По пътеката край къщата се зададе мъж с гамаши и широкопола шапка; след него тичаше куче. Когато мъжът и кучето заобиколиха ъгъла на къщата, той и момичето се усмихнаха един на друг, а кучето радостно залая. Тази проста домашна сцена друг път би развеселила Стивън, но сега само го накара да изтръпне: той нямаше да се изненада, ако мъжът посегнеше да удари момичето или да го удуши.

Джентълменът вече вървеше по моста. Стивън го последва и…

И всичко се промени. Слънцето надникна иззад един облак и грейна над замръзналите дървета, заблестяха стотици слънчеви зайчета. Светът се превърна в своеобразна мозайка или лабиринт. Стивън си спомни за поверието, че не бива да се прекрачват линиите на каменните плочи. Изведнъж всичко придоби смисъл. Стивън не смееше да направи и крачка. Струваше му се, че ако го стори — ако например стъпи върху тази сянка или онова слънчево петно, — светът ще се промени завинаги.

„Почакайте! — тревожно си мислеше той. — Не съм готов за това! Не съм го обмислил. Не знам какво да правя!“

Но беше твърде късно. Стивън погледна нагоре.

Голите клони на дърветата бяха писмена на фона на небето и макар че не искаше, той успя да ги разчете. Видя, че това е въпрос, зададен му от дърветата.

— Да — отговори Стивън.

Възрастта и мъдростта им му принадлежаха.

Оттатък дърветата имаше висок заснежен хребет, подобен на черта, прокарана по небето. Сянката му падаше синкава на снега отдолу. Тя беше символ на целия студ и коравосърдечие на света. Сянката нарече Стивън крал, когото дълго е чакала. Само една дума от него — и щеше да се спусне и да смаже враговете му. Тя зададе на Стивън въпрос.

— Да — отговори й Стивън.

Силата и суровостта й му принадлежаха.

Черният поток под коларския мост пропя въпроса си.

— Да — отвърна Стивън.

Земята заговори…

— Да — каза той.

Враните, свраките, дроздовете и чинките се обадиха…

— Да — отговори той.

Камъните заговориха…

— Да — каза Стивън. — Да. Да. Да.

Сега цяла Англия лежеше на черната му длан. Всички англичани зависеха от неговата милост. Той можеше да отмъсти за всяка обида. Всяко оскърбление към бедната му майка можеше да бъде заплатено хилядократно. Цяла Англия можеше за миг да рухне. Той можеше да срути къщите над главите на обитателите им. Да заповяда на хълмовете и долините да се затворят като усти. Да призове стадо кентаври, да угаси звездите, да свали луната от небето. За миг. За миг. За миг.

В този миг откъм Стеъркрос Хол дотичаха лейди Поул и мистър Сегундус. Лейди Поул впери изпепеляващ поглед в джентълмена. Горкият мистър Сегундус беше смаян и объркан.

Джентълменът се обърна към Стивън и каза нещо. Стивън не можа да го чуе: хълмовете и дърветата говореха на твърде висок глас. Но каза:

— Да.

Джентълменът весело се засмя и вдигна ръце да омагьоса лейди Поул. Стивън затвори очи и каза нещо на камъните на моста.

— Да — отвърнаха камъните. Мостът се надигна като буен кон и хвърли джентълмена в потока.

Стивън каза нещо на потока.

— Да — отвърна потокът. Той стисна джентълмена в желязна хватка и бързо го понесе.

Стивън осъзнаваше, че лейди Поул му говори, че се опитва да го улови за ръката, виждаше бледото смаяно лице на мистър Сегундус, който казваше нещо, но нямаше време да им отвърне. Не знаеше колко време светът ще бъде в негово подчинение. Той скочи от моста и се втурна по брега.

Дърветата сякаш го поздравяваха, докато минаваше покрай тях, говореха за стари съюзи и му напомняха за отминали времена. Слънцето го наричаше крал и изразяваше радостта си от това, че го вижда. Той нямаше време да им каже, че не е човекът, за когото го смятат.

Стигна до място, където бреговете на потока се издигаха стръмно нагоре, а отстрани в тресавището имаше дълбок дол — място, откъдето се вадеха воденични камъни. Навсякъде из дола бяха разпилени големи кръгли камънаци, всеки с големината на половин човешки бой.

Водата на повърхността на потока, стиснал в себе си джентълмена, съскаше и бълбукаше. Стивън коленичи на един плосък камък и се надвеси над водата.

— Съжалявам — каза той. — Знам, че намеренията ви бяха добри. Косата на джентълмена приличаше на гнездо сребристи змии в тъмната вода. Лицето му беше ужасна гледка. В гнева и омразата си той бе започнал да губи приликата си с хората: очите му се раздалечиха, на лицето му поникна козина, устните му се отдръпнаха и оголиха зъбите.

В главата на Стивън се обади глас: „Ако ме убиеш, никога няма да узнаеш името си!“

— Аз съм роб без име — отвърна Стивън. — Винаги съм бил такъв и днес не желая да бъда нищо повече.

Той каза нещо на камъните. Те се вдигнаха във въздуха и се стовариха върху джентълмена. Стивън заговори на скалите: те направиха същото. Джентълменът беше невъобразимо стар, но много силен. Дълго след като плътта и костите му трябваше да са се разпаднали, Стивън чувстваше, че малкото останало от феята се бори да се възстанови. Затова се обърна към каменните склонове на дола и поиска от тях да му помогнат. Пръст и скали се надигнаха и се струпаха върху купчината камъни, докато се образува хълм, висок колкото околните хълмове.

Години наред Стивън бе живял с чувството, че между него и света се издига прашна стъклена преграда. В мига, когато у джентълмена угасна и последната искрица живот, стъклото се счупи. Стивън остана без дъх.

Но съюзниците и слугите му започваха да се съмняват. Хълмовете и дърветата си задаваха въпроси. Те започваха да разбират, че той не е човекът, за когото са го смятали — че всичката му слава е слава назаем.

Стивън почувства как се отдръпват един по един. Когато и последният му съюзник го напусна, той падна на земята опустошен и безчувствен.

В Падуа семейство Грейстийл вече бяха закусили и седяха в малката всекидневна на първия етаж. Тази сутрин настроението им не беше добро. Не можеха да се спогодят. Доктор Грейстийл беше започнал да пуши лула вкъщи — нещо, на което Флора и леля Грейстийл категорично се противопоставяха. Леля Грейстийл се мъчеше да го разубеди, но доктор Грейстийл държеше на своето. Пушенето на лула беше едно от любимите му занимания и той смяташе, че има право на някои капризи, след като вече изобщо не излизат. Леля Грейстийл настояваше брат й да пуши лулата си навън. Доктор Грейстийл отвръщаше, че не може, защото навън вали, а в дъжд се пуши трудно — тютюнът се навлажнява.

И така, той пушеше лулата си, леля Грейстийл кашляше, а Флора, която имаше склонността винаги да търси вината у себе си, страдалчески поглеждаше ту единия, ту другия. Това продължаваше вече час, когато доктор Грейстийл случайно вдигна глава и възкликна смаян:

— Главата ми е черна! Съвсем черна!

— Какво очакваш, като пушиш лула? — отбеляза сестра му.

— Татко — обади се Флора и побърза да остави бродерията си, — какво имаш предвид?

Доктор Грейстийл се взираше в огледалото — същото онова огледало, появило се загадъчно в деня, който се бе превърнал в нощ с идването на Стрейндж в Падуа. Флора застана зад стола на баща си, за да види същото, което вижда той. Учуденият й възглас накара леля Грейстийл да се присъедини към тях.

Там, където трябваше да бъде отражението на главата на доктор Грейстийл, в огледалото имаше тъмно петно, което се движеше и променяше формата си. То постепенно се уголемяваше, докато накрая заприлича на фигура, бягаща по дълъг коридор право към тях. Фигурата се приближаваше и след малко те видяха, че това е жена. Докато тичаше, тя няколко пъти се обърна да погледне назад, сякаш се боеше, че някой я преследва.

— Какво я е уплашило, за да бяга така? — зачуди се леля Грейстийл. — Ланселот, виждаш ли нещо? Някой гони ли я? О, бедната дама! Ланселот, нищо ли не можеш да направиш?

Доктор Грейстийл се приближи към огледалото, сложи ръка върху него и натисна, но повърхността беше твърда и гладка като на всяко друго огледало. Той се поколеба за момент, сякаш се двоумеше дали да не приложи повече сила.

— Внимавай, татко! — извика уплашено Флора. — Да не го счупиш!

Жената в огледалото се приближаваше. Изведнъж се озова точно зад повърхността му и Грейстийл различиха сложната бродерия и украсата от мъниста на роклята й. Тя стъпи на рамката като на стъпало. Повърхността на огледалото омекна, стана като гъст облак или мъгла. Флора побърза да побутне един стол до стената, за да може дамата да слезе по-лесно. Три чифта ръце посегнаха да я уловят и да я издърпат по-надалеч от нещото, което я бе уплашило.

Жената изглеждаше на тридесет или на тридесет и две. Беше облечена в рокля с цвят на есен, задъхана, с коси, разпилени от тичането. Тя тревожно огледа непознатата стая, непознатите лица, непознатата обстановка и попита:

— Това Феерия ли е?

— Не, мадам — отговори Флора.

— Англия ли е?

— Не, мадам — по лицето на Флора потекоха сълзи. Тя сложи ръка на гърдите си в опит да се овладее. — Тук е Падуа. Италия. Името ми е Флора Грейстийл. Това име ви е непознато, но аз ви чаках тук по желание на съпруга ви. Обещах му, че ще ви посрещна.

— Джонатан тук ли е?

— Не, мадам.

— Вие сте Арабела Стрейндж! — стъписа се доктор Грейстийл.

— Да — каза жената.

— О, скъпа! — извика леля Грейстийл и с една ръка закри устата си, а другата притисна към сърцето си. — О, скъпа! — двете й ръце обгърнаха раменете на Арабела. — О, скъпа! — възкликна тя за трети път, избухна в сълзи и прегърна мисис Стрейндж.

Стивън се опомни. Лежеше на замръзналата земя в тясна долчинка. Слънцето се бе скрило зад облак. Въздухът беше сив и студен. От едната страна на долчинката се издигаше стена от камъни и пръст — като зловеща гробница. Стената беше заприщила потока, но водата се процеждаше през нея и се разливаше по земята. Короната, скиптърът и държавата се въргаляха в кални локви. Стивън бързо стана.

В далечината чу някой да вика:

— Стивън! Стивън!

Помисли си, че е лейди Поул.

— Аз отхвърлих името на пленничеството си — каза той. — То вече не е мое. Взе короната, скиптъра и държавата и тръгна.

Нямаше представа накъде отива. Беше убил джентълмена и беше му позволил да убие Винкулус. Не можеше вече да се върне у дома — ако това изобщо беше негов дом. Какво биха казали английски съдия и английски съдебни заседатели за чернокож мъж, убил двама души? Стивън беше приключил с Англия и Англия беше приключила с него. Той продължи напред.

След известно време му се стори, че пейзажът вече не изглежда толкова английски, колкото преди. Дърветата, които го заобикаляха, бяха огромни и древни, с клони, дваж по-дебели от човек и със странни, фантастични форми. Макар че беше зима и храстите бяха голи, тук-таме все още цъфтяха рози — кървавочервени и снежнобели.

Англия беше зад него. Той не съжаляваше. Не поглеждаше назад. Вървеше все напред.

Стигна продълговат нисък хълм, в средата на който имаше отвор. Той приличаше по-скоро на уста, отколкото на врата, но не изглеждаше зловещ. Там, точно на входа, стоеше някой и го очакваше.

„Познавам това място — помисли си Стивън. — Това е «Изгубена надежда»! Но как е възможно?“

Не само къщата се беше превърнала в хълм, а всичко като че ли бе претърпяло революция. В гората витаеше дъх на свежест, на невинност. Дърветата вече не плашеха пътника. Между клоните им надничаше ведро зимно небе в леденосин цвят. Тук-таме грееше чистата светлина на звездите, но Стивън не можеше да си спомни дали това са утринни или вечерни звезди. Той се огледа за кости и ръждясали доспехи — зловещи свидетелства за кръвожадния нрав на джентълмена. За свое учудване видя, че ги има навсякъде: под краката му, под възлестите корени на дърветата, в заплетените шипки и къпини. Но те се намираха в далеч по-напреднал стадий на разложение отпреди, бяха покрити с мъх, проядени от ръжда и се превръщаха в прах. След малко от тях нямаше да остане нищо.

Силуетът в отвора му се стори познат: посрещачът бе редовен участник в баловете и процесииите в „Изгубена надежда“. Но и той се беше променил, чертите му бяха станали повече като на фея, очите му искряха по-силно, веждите му бяха по-гъсти. Косата му бе ситно къдрава — като вълната на малко агне или млада папрат напролет, — а лицето му беше покрито с лек мъх. Той изглеждаше по-стар и същевременно по-невинен.

— Добре дошъл! — провикна се посрещачът.

— Това наистина ли е „Изгубена надежда“? — попита човекът, наричан някога Стивън Блек.

— Да, дядо.

— Нещо не разбирам. „Изгубена надежда“ беше голяма къща. Това е… — той се замисли. — Не знам как да го нарека.

— Това е бръф, дядо! Така се казва светът под хълма. „Изгубена надежда“ се променя! Предишният крал е мъртъв. Пристига новият крал! И с пристигането му светът се отърсва от скръбта. Греховете на предишния крал се изпаряват като утринна роса! Светът придобива характера на новия крал. Добродетелите му променят облика на гората и на хълма!

— Новият крал ли? — човекът, доскоро наричан Стивън Блек, сведе поглед към ръцете си. В едната беше скиптърът, в другата — държавата.

Феята му се усмихна, сякаш се чудеше на недоумението му.

— Промяната, която донесе, далеч надхвърля всичко сторено от теб в Англия.

Те минаха през отвора и се озоваха в голяма зала. Новият крал седна на древен трон. Край него се събра тълпа народ. Някои лица му бяха познати, други — не, но той предположи, че е така, защото никога по-рано не ги е виждал в истинския им облик. Кралят дълго мълча.

— Тази къща — произнесе той накрая — е разхвърляна и мръсна. Обитателите й са прекарвали дните си в безделие, запълвайки ги с безсмислени забавления и чествания на минали злини, които не заслужават да се помнят, камо ли да се празнуват. Често съм бил свидетел на подобни неща и съм съжалявал за това. С времето аз ще поправя всички тези грешки[1].

В мига, в който магията подейства, над Хъртфю се изви силен вятър. В мрака се хлопаха врати, в черни стаи се ветрееха черни пердета, черни листа хартия се надигаха от черни маси и се впускаха в танц. Камбана, останала от някогашното абатство и отдавна забравена, биеше неистово в малката си камбанария над обора.

В библиотеката огледалата и циферблатите на часовниците започнаха да показват видения. Вятърът развя пердетата и в прозорците също се появиха видения. Те се сменяха начесто, твърде бързо, за да може човек да ги разгледа. Мистър Норел зърна няколко неща, които му се сториха познати: счупената клонка джел в библиотеката на „Хановер Скуеър“, гарван, излитащ от катедралата „Сейнт Пол“, за миг сякаш въплътил Гарвана в полет, голямото черно легло в странноприемницата в Уансфорд. Но други не му говореха нищо: крива глогина, мъж, разпнат насред гъст храсталак, груба стена от камъни в тясна долчинка, бутилка без запушалка, носеща се по вълните.

После изведнъж всички видения изчезнаха, с изключение на едно. То изпълваше средния от високите прозорци на библиотеката, но какво изобразяваше — мистър Норел нямаше представа. Видението представляваше голям, съвършено кръгъл черен камък, излъскан до почти невъзможен блясък, сложен в тънък обков от неодялан камък и качен на нещо, което приличаше на черен хълм. Мистър Норел реши, че това е хълм, защото цялата растителност бе сякаш изгорена и овъглена; само че този склон беше черен не като въглен, а като мокра коприна или добре лъсната кожа. Изведнъж камъкът направи нещо — трепна или се завъртя. Движението бе твърде бързо, за да се определи точно, но мистър Норел остана с мъчителното усещане, че камъкът е мигнал. Вятърът утихна. Камбаната над обора спря да бие. Мистър Норел въздъхна с облекчение, доволен, че всичко е свършило. Стрейндж стоеше потънал в дълбок размисъл със скръстени ръце и поглед, забит в пода.

— Какво разбрахте от това? — попита го мистър Норел. — Последното беше най-ужасно. За миг ми се стори, че е око.

— Беше око — каза Стрейндж.

— Но чие би могло да бъде? На някое страховито чудовище, предполагам! Много зловещо!

— Наистина беше чудовищно — съгласи се Стрейндж. — Но не в смисъла, който вие влагате. Това беше око на гарван.

— Око на гарван! Но то запълни целия прозорец!

— Да. Или гарванът е бил огромен, или…

— Или какво? — полита с треперещ глас мистър Норел.

Стрейндж се изсмя рязко и безрадостно.

— Или ние сме били смехотворно малки! Не е ли забавно човек да се види през очите на другите? Казах, че искам Джон Ъскглас да ме погледне и мисля, че той го направи. Или поне някой от слугите му го направи. И в този момент ние с вас станахме по-малки от гарваново око и вероятно също толкова незначителни. Като стана дума за Джон Ъскглас, знаем ли къде е сега?

Мистър Норел се надвеси над сребърното блюдо и се залови за работа. След пет минути напрегнато взиране възкликна:

— Мистър Стрейндж! Няма и помен от Джон Ъскглас — абсолютно никъде. Но аз потърсих лейди Поул и мисис Стрейндж. Лейди Поул е в Йоркшир, а мисис Стрейндж — в Италия. Вече не са във Феерия. И двете са свободни!

Последва мълчание. Стрейндж рязко обърна гръб на Норел.

— Това е повече от необяснимо — продължи мистър Норел учуден. — Постигнахме всичко, което искахме, но как стана — нямам представа. Мога само да предположа, че Джон Ъскглас е видял какво не е наред, протегнал е ръка и го е оправил! За съжаление услужливостта му не е стигнала дотам да ни освободи от мрака. Магията остава.

Мистър Норел млъкна. Значи такава беше съдбата му — съдба, изпълнена със страх, ужас и отчаяние! Той търпеливо зачака да попадне в плен на всички тези мрачни емоции, но беше принуден да заключи, че не изпитва нищо подобно. Всъщност това, което сега му се струваше ужасно, бяха дългите години, прекарани в Лондон, далеч от библиотеката му, в работа на повикване за министри и адмирали. Чудеше се как го е преживял.

— Радвам се, че не разпознах гарвановото око — бодро отбеляза той. — Иначе мисля, че щях доста да се уплаша!

— Наистина, сър — отвърна Стрейндж с дрезгав глас. — Имахте късмет! А аз мисля, че се излекувах от желанието някой да ме гледа! Отсега нататък Джон Ъскглас може да ме пренебрегва колкото си иска.

— O, да! — съгласи се мистър Норел. — Знаете ли, мистър Стрейндж, трябва да се отървете от навика си да искате разни неща. Това е опасен навик за магьосник! — и той се впусна да разказва дълга и недотам интересна история за един магьосник, живял през XIV век в Ланкашир, който често си пожелавал безсмислени неща и причинявал постоянни неудобства на хората в родното си село, като превръщал кравите в облаци и тенджерите в кораби или карал съселяните си да говорят с цветове вместо с думи — и други подобни признаци на магически хаос.

Отначало Стрейндж му отвръщаше едносрично и наслуки. Но постепенно започна да се заслушва и да говори по обичайния си начин.

Мистър Норел имаше много дарби, но проникването в душите на хората не беше една от тях. Стрейндж не говореше за връщането на съпругата си, затова мистър Норел реши, че това не го е развълнувало особено.

[1] Изненадващо голям брой крале и принцове на Феерия са били хора. Джон Ъскглас, Стивън Блек и Алесандро Симонели са само трима от тях. Феите като цяло са непоправимо мързеливи. Макар да обичат високите постове, почестите и богатствата, те не понасят бремето на управлението. ↑

69
СТРЕЙНДЖИТИ И НОРЕЛИТИ

Февруари — пролетта на 1817 година

ЧАЙЛДЪРМАС ЯЗДЕШЕ, а Винкулус вървеше до него. Наоколо се ширеше заснежено тресавище, което с множеството си ниски хълмове и могили приличаше на пухен юрган. Може би подобно сравнение минаваше през главата на Винкулус, защото той описваше с подробности мекото пухено легло, на което възнамерява да спи тази нощ, и обилната вечеря, която смята да изяде, преди да си легне. Нямаше съмнение, че Винкулус очаква Чайлдърмас да плати за тези удоволствия и едва ли бихме се учудили, ако Чайлдърмас пожелаеше да изкаже едно-две възражения, но той мълчеше. Мислите му бяха изцяло погълнати от въпроса дали да покаже Винкулус на Стрейндж и Норел или не. Със сигурност в цяла Англия нямаше по-подходящи хора, които да разгледат Винкулус, но, от друга страна, Чайлдърмас не можеше да предвиди реакцията на магьосниците при вида на човек, който представлява книга. Чайлдърмас се почеса по бузата и напипа тънък, добре зараснал белег — едва различима черта на мургавото си лице.

Винкулус мълчеше и стоеше на пътя. Одеялото се беше свлякло от гърба му и той припряно дърпаше нагоре ръкавите на сюртука си.

— Какво има? — попита Чайлдърмас. — Какво става?

— Променил съм се! — отвърна Винкулус. — Вижте! — той свали сюртука и разтвори ризата си. — Думите са различни! По ръцете ми! По гърба ми! Навсякъде! Преди пишеше друго!

Въпреки студа Винкулус започна да се съблича. Когато остана съвсем гол, той отпразнува трансформацията си с ликуване и скачане като син дявол.

Чайлдърмас слезе от коня си, обзет от паника и отчаяние. Беше успял да опази Книгата на Джон Ъскглас от смърт и унищожение и точно когато бъдещето й изглеждаше подсигурено, самата тя се унищожи, като се промени.

— Трябва по най-бързия начин да стигнем до странноприемница! — обяви той. — Да намерим хартия и мастило! Трябва точно да запишем всички предишни надписи. Ще напрегнете цялата си памет!

Винкулус го гледаше със същото недоумение, с което нормален човек гледа безумец.

— Защо? — попита той.

— Защото това е магията на Джон Ъскглас! Мислите на Джон Ъскглас! Единственото писмено свидетелство за тях, съществувало някога. Трябва да запазим и последната следа от него!

Винкулус продължи да недоумява.

— Защо? — попита отново той. — Джон Ъскглас не е смятал, че си струва да се пази.

— Но как така изведнъж се променихте? За това няма никаква причина!

— Има колкото си искате причини — отвърна Винкулус. — Преди това беше пророчество, но нещата, които предсказвах, вече са се случили. Затова и аз трябваше да се променя — иначе щях да стана история! Суха и прашна история!

— И какво сте сега?

Винкулус сви рамене.

— Може да съм готварска книга! Може да съм роман! Може да съм сборник с проповеди! — тези предположения много го забавляваха и той се кискаше и весело подскачаше.

— Надявам се да сте това, което винаги сте били — магическа книга. Но какво пише във вас? Винкулус, нима искате да ми кажете, че така и не сте научили тези писмена?

— Аз съм книга — отвърна Винкулус и спря да подскача. — Аз съм Книгата. Задачата на Книгата е да съхранява думите. Това правя и аз. Задача на читателя е да знае какво означават те.

— Но последният читател е мъртъв!

Винкулус сви рамене, сякаш да каже, че това не е негова грижа.

— Все трябва да знаете нещо! — извика Чайлдърмас, почти обезумял от отчаяние. Той грабна ръката на Винкулус. — Какво е това? Този символ като кръгче с рога, пресечен от една черта. Повтаря се навсякъде. Какво означава?

Винкулус отдръпна ръката си.

— Означава „миналия вторник“ — отвърна той. — Означава „три прасета, едното със сламена шапка“! Означава „Сали отиде на танци и си загуби розовата кесия“! — Винкулус се засмя и размаха показалец под носа на Чайлдърмас. — Знам какво правите! Искате да станете следващия четец!

— Може би — каза Чайлдърмас. — Макар че представа нямам откъде ще започна. Но не виждам някой друг да претендира за тази чест. Каквото и да стане обаче, занапред няма да ви изпускам от поглед. Отсега нататък, Винкулус, аз ще бъда вашата сянка и вие ще бъдете моята.

Настроението на Винкулус веднага се вкисна. Той сърдито започна да се облича.

Пролетта се завърна в Англия. Снегът се стопи, долетяха птиците. Слънцето затопли камъните. Дъждовете и ветровете омекнаха и се обогатиха с ухания на земя и растеж. Горите се обагриха в цвят, толкова нежен, толкова лек, че трудно можеше да се нарече цвят. По-скоро беше идея за цвят — сякаш дърветата сънуваха зелени сънища или мислеха зелени мисли.

Пролетта се завърна в Англия, но Стрейндж и Норел — не. Стълбът от мрак погълна абатството Хъртфю и Норел не излезе повече от него. Хората умуваха над вероятността Стрейндж да е убил Норел или Норел да е убил Стрейндж, обсъждаха кой от тях доколко го заслужава и дали някой не трябва да отиде в Хъртфю и да провери.

Но преди да са успели да стигнат до някакво заключение по тези интересни въпроси, мракът се изпари, отнасяйки със себе си абатството Хъртфю. Къщата, паркът, мостът и част от реката изчезнаха. Пътищата, които водеха към Хъртфю, сега отвеждаха обратно към себе си или към затънтени ниви и шубраци, в които никой не искаше да попада. Къщата на „Хановер Скуеър“ и двете къщи на Стрейндж — на „Сохо Скуеър“ и в родния му Клън[1] — бяха споходени от същата съдба. В Лондон единственото същество на света, което все още можеше да намери къщата на „Сохо Скуеър“, беше котката на Джеръми Джоунс, Булфинч. Всъщност Булфинч като че ли изобщо не знаеше, че къщата е изчезнала и продължаваше да ходи там когато пожелае, като се промушваше между номер 30 и номер 32, и всички, видели това, казваха, че няма по-странно нещо на света[2].

Лорд Ливърпул и другите министри публично изразиха съжаление по повод изчезването на Стрейндж и Норел, но вътрешно се радваха, че са се отървали от един толкова особен проблем. Нито Стрейндж, нито Норел се бяха показали така благонадеждни, както изглеждаха в началото. Оказа се, че и двамата са се занимавали ако не с черна магия, то със сигурност с магия от по-тъмно естество, отколкото би било желателно или законно. Скоро министрите съсредоточиха вниманието си върху изненадващия брой нови магьосници, които се бяха появили изведнъж. Тези магьосници почти не се бяха занимавали с магия и в по-голямата си част бяха неуки, но обещаваха да бъдат също толкова сприхави, колкото самите Стрейндж и Норел, затова бързо трябваше да се намери начин за усмиряването им. Изведнъж плановете на мистър Норел за възстановяване на Съда на Петте дракона (които някога изглеждаха така нелепи) им се сториха съвсем навременни[3].

През втората седмица на март в „Йорк Кроникъл“ се появи обява, адресирана до бившите членове на Ученото общество на магьосниците от Йорк, а също и до всеки, който би желал да стане член на това общество. Обявата ги канеше да дойдат в странноприемница „Старата звезда“ идната сряда (денят, в който обществото традиционно се събираше).

Тази любопитна обява засегна голяма част от бившите членове на обществото на йоркските магьосници. Поместена по този начин във вестника, тя можеше да бъде прочетена от всеки, който има едно пени в джоба. Нещо повече, авторът (който бе предпочел да остане анонимен) явно си позволяваше своеволието да кани хората да се присъединят към обществото, нещо, което — независимо кой беше — не бе упълномощен да прави.

В уречената вечер бившите членове пристигнаха в „Старата звезда“ и завариха към петдесетина магьосници (или бъдещи магьосници), събрани в голямата зала. Най-удобните места вече бяха заети и бившите членове на обществото (сред които мистър Сегундус, мистър Хънифут и доктор Фокскасъл) бяха принудени да се настанят на малък подиум далеч от камините. Това обаче имаше своето предимство: те имаха отличен изглед към събралото се множество от нови магьосници.

Гледката не изпълваше с радост душите на бившите членове. Множеството се състоеше от най-разнородни хора („Едва ли сред тях има и един джентълмен“ — отбеляза доктор Фокскасъл). Имаше двама фермери и неколцина съдържатели на дюкяни. Блед млад мъж със светла коса и енергични маниери споделяше със съседите си, че обявата във вестника несъмнено е поместена от самия Джонатан Стрейндж и че Стрейндж със сигурност ще дойде всеки момент да ги учи на магия! Имаше и един свещеник, който не изглеждаше по-обещаващ от младия мъж. Той беше гладко обръснат, трезвомислещ господин на около петдесет или шестдесет години, облечен в черно. С него имаше куче, беловласо и почтително като самия него, и поразителна млада дама в рокля от червено кадифе. Тя не изглеждаше чак толкова почтителна. Косата й беше черна, а чертите й изразяваха решимост.

— Мистър Тейлър — обърна се доктор Фокскасъл към свой почитател, — дали ще бъдете така добър да намекнете на онзи джентълмен, че нямаме навика да водим членове на семействата си на тези срещи?

Мистър Тейлър припряно се отдалечи.

От местата си на подиума бившите членове на обществото на йоркските магьосници видяха как гладко избръснатият свещеник показа по-голямо упорство, отколкото кроткото му лице предполагаше, и рязко отвърна на мистър Тейлър.

Мистър Тейлър се върна със следното съобщение:

— Мистър Редрут моли обществото да го извини, но той изобщо не е магьосник. Проявява силен интерес към магията, но не притежава умения. Дъщеря му е магьосница. Мистър Редрут има един син и три дъщери и казва, че всичките са магьосници. Другите не пожелали да дойдат на събранието, защото нямали желание да общуват с други магьосници, а предпочитали да се занимават с обучението си сами у дома, без да се разсейват.

Последва мълчание, през което бившите членове се опитваха — и не успяха — да проумеят нещо от това.

— Може би и кучето му е магьосник — каза доктор Фокскасъл и бившите членове на обществото избухнаха в смях.

Скоро стана ясно, че новодошлите се разделят на две ясно обособени групи. Мис Редрут — младата дама с роклята от червено кадифе — бе една от първите, които се изказаха. Гласът й беше тих и доста нервен. Тя не беше свикнала да говори пред публика и не всички магьосници чуха думите й, но речта й бе много пламенна. Основното съдържание на изказването й като че ли беше, че Джонатан Стрейндж е всичко! Гилбърт Норел — нищо! Стрейндж скоро ще бъде отмъстен, а Норел — повсеместно заклеймен! Магията ще се освободи от оковите, в които я е заключил Гилбърт Норел! Тези твърдения заедно с няколко споменавания на изгубения шедьовър на Стрейндж „История и практика на английската магия“ предизвикаха гневни възгласи у неколцина други магьосници, които заявиха, че книгата на Стрейндж е пълна със зли магии, а самият Стрейндж е убиец, защото без съмнение е убил жена си[4], а вероятно е убил и Норел.

Споровете ставаха все по-разгорещени, когато пристигнаха двама мъже. Те съвсем не изглеждаха почтени. И двамата бяха с дълги разчорлени коси и носеха стари палта. Все пак докато единият изглеждаше най-долна проба скитник, другият беше значително по-спретнат и имаше вид на делови човек — дори може да се каже, на човек с власт.

Мъжът с вид на скитник не си направи труда да погледне членовете на йоркското общество, веднага се настани на пода и поиска джин и гореща вода. Другият застана в центъра на залата и огледа всички с кисела усмивка. Поклони се на мис Редрут и се обърна към магьосниците със следните думи: — Джентълмени! Мадам! Някои от вас може би ме помнят. Срещнахме се преди десет години, когато мистър Норел направи магията в Катедралата на Йорк. Казвам се Джон Чайлдърмас. Допреди месец бях слуга на Гилбърт Норел. А това — той посочи седналия на земята мъж — е Винкулус, някогашен уличен магьосник в Лондон.

Чайлдърмас не можа да продължи. Всички заговориха едновременно. Бившите членове на йоркското общество бяха неприятно изненадани да научат, че са напуснали удобните си кресла край камината у дома, за да дойдат тук и да слушат речта на един слуга. Но докато тези господа изказваха възмущението си, повечето от новодошлите реагираха по коренно различен начин. Всички те бяха или стрейнджити, или норелити, но никой от тях не беше виждал героя си и фактът, че сега се намираше в такава близост до човек, познавал и говорил и с двамата, предизвика у магьосниците невиждано въодушевление.

Чайлдърмас ни най-малко не се смути от надигналата се врява. Той просто изчака, докато шумът затихне достатъчно, за да може да говори, и каза:

— Дойдох да ви кажа, че договорът ви с Гилбърт Норел е невалиден. Напълно невалиден, господа. Вие отново сте магьосници, ако желаете.

Един от новите магьосници попита дали Стрейндж ще дойде. Друг пожела да узнае дали Норел ще дойде.

— Не, господа — отвърна Чайлдърмас. — Няма да дойдат. Ще трябва да се задоволите с мен. Аз не мисля, че Стрейндж и Норел ще се появят отново в Англия. Поне не в този век.

— Защо? — попита мистър Сегундус. — Къде са отишли?

Чайлдърмас се усмихна.

— Там, където някога са отивали магьосниците. Оттатък небето. Отвъд дъжда.

Един от норелитите отбеляза, че Джонатан Стрейндж е постъпил умно, като е напуснал Англия. Иначе със сигурност би свършил на бесилото.

Енергичният млад мъж със светла коса злобно отвърна, че цялата шайка норелити скоро ще се изправят пред сериозен проблем. Нали първият принцип на магията на Норел е, че всичко трябва да почива върху книгите? А как ще следват този принцип, след като всички книги са изчезнали заедно с абатството Хъртфю?[5].

— Нямате нужда от библиотеката в Хъртфю, господа — каза Чайлдърмас. — Нито от библиотеката на „Хановер Скуеър“. Аз ви нося нещо много по-добро. Книга, за която Норел отдавна мечтаеше, но така и не видя. Книга, за чието съществуване Стрейндж дори не подозираше. Донесох ви книгата на Джон Ъскглас.

Нови викове. Нови препирни. Насред целия този шум мис Редрут като че ли се впусна да произнася реч в защита на Джон Ъсклас, когото упорито наричаше Негово величество краля, сякаш той всеки момент щеше да влезе в Нюкасъл и да поеме управлението на Северна Англия.

— Почакайте! — провикна се доктор Фокскасъл и плътният му важен глас заглуши първо гласовете на хората около него, а след това и на цялото множество. — Аз не виждам този измамник да държи книга! Къде е тя? Това е номер, господа! Той иска парите ни, обзалагам се. Е, сър? — обърна се той към Чайлдърмас. — Какво ще кажете? Хайде, покажете ни книгата, ако изобщо съществува!

— Напротив, господа — отвърна Чайлдърмас с мургавата си крива усмивка. — Не искам нищо ваше. Винкулус! Станете!

В къщата в Падуа първата грижа на семейство Грейстийл и слугите им беше да накарат мисис Стрейндж да се чувства колкото може по-удобно и всеки имаше свой начин за това. Утехата на доктор Грейстийл обикновено приемаше философска форма. Той се ровеше в паметта си за примери от историята, показващи как различни хора — най-вече дами — побеждават враждебни обстоятелства с помощта на приятелите си. Прислужниците Миникело и Франк тичаха да отварят вратите пред мисис Стрейндж, дори когато тя нямаше намерение да минава през тях. Слугинята Бонифация предпочиташе да гледа на едногодишния й престой във Феерия като на тежка настинка и през целия ден й носеше топли напитки за сгряване. Леля Грейстийл търсеше из целия град най-добрите вина и най-редките деликатеси и купуваше най-меките възглавници, сякаш се надяваше, че като положи глава на тях, Арабела ще забрави всичко, което й се е случило. Но от всички форми на утеха, които й предлагаха, мисис Стрейндж предпочиташе компанията и разговорите с Флора.

Една сутрин двете седяха и бродираха. Арабела нетърпеливо остави бродерията си и отиде до прозореца.

— Обзело ме е някакво безпокойство — каза тя.

— Това може да се очаква — кротко отвърна Флора. — Бъдете търпелива. След време ще си възвърнете предишния нрав и ще станете като преди.

— Наистина ли? — попита Арабела и въздъхна. — Честно казано, дори не помня каква съм била преди.

— Тогава аз ще ви кажа. Винаги весела, макар че често са ви оставяли сама. Рядко сте излизали от равновесие, макар че често са ви предизвиквали. Всяка ваша забележка се е отличавала с остроумие и проницателност, макар че рядко е получавала признание и почти винаги се е посрещала с противоречие.

Арабела се разсмя.

— Мили Боже! Какъв ангел съм била! Но — добави тя с ироничен поглед — не съм склонна да се доверявам на този портрет, защото вие никога не сте ме виждали.

— Мистър Стрейндж ми каза. Това са негови думи.

— О! — възкликна Арабела и извърна лице.

Флора сведе очи и тихо продължи:

— Когато дойде, той ще ви помогне да възвърнете предишната си същност по-добре от всеки друг. Отново ще бъдете щастлива — тя вдигна глава.

Арабела помълча малко и промърмори:

— Не знам дали някога ще се срещнем отново.

Флора се съсредоточи върху бродерията си. След малко каза:

— Много е странно, че накрая реши да се върне при учителя си.

— Така ли? На мен съвсем не ми изглежда странно. Никога не съм смятала, че кавгата им ще продължи твърде дълго. Дори мислех, че до края на първия месец отново ще бъдат приятели.

— Учудвате ме! — възкликна Флора. — Когато мистър Стрейндж беше с нас, той не казваше и една добра дума за мистър Норел, а мистър Норел публикува чудовищни неща за мистър Стрейндж в магическите списания.

— О, не се съмнявам — отвърна Арабела незаинтересовано. — Но това са глупости! И двамата са упорити като дяволи. Аз нямам причини да харесвам мистър Норел — нищо подобно. Но ето какво знам за него: той е първо магьосник и после всичко останало — и Джонатан е същият. Книгите и магията са единствените неща, които истински ги интересуват. Никой не разбира от магия повече от тях — така че, както виждате, съвсем естествено е да искат да бъдат заедно.

Седмиците минаваха и Арабела се усмихваше все по-често. Тя започна да се интересува от всичко, свързано с новите й приятели. Дните й бяха запълнени с обеди и вечери, множество задачи и приятни задължения към тях — дребни домашни грижи, които претовареното й съзнание и наранената й душа приемаха с радост. Тя рядко мислеше за съпруга си, но му беше благодарна за предвидливостта да я настани у Грейстийл.

Точно тогава в Падуа се появи млад капитан ирландец, за когото няколко души твърдяха, че харесва Флора — макар Флора да казваше, че не е така. Той беше предвождал кавалерийски отряд под смъртоносния огън при Ватерлоо, но при вида на Флора смелостта му като че ли го напускаше. Капитанът не можеше да я погледне, без да се изчерви, и изпадаше в пристъп на безпокойство всеки път, щом тя влезеше в стаята. По-лесно му беше да се обръща към мисис Стрейндж за сведения относно това дали Флора ще ходи скоро на разходка в „Прато дела Вале“ (красива градина в центъра на града) или кога отново ще посети семейство Бакстър (техни общи приятели) и Арабела винаги с радост му помагаше.

Но от пленничеството й имаше някои последици, които тя не можеше лесно да преодолее. Арабела беше свикнала да танцува цяла нощ и трудно заспиваше. Понякога нощем й се причуваха печални звуци на флейта и цигулка, които свиреха феина музика и я караха да танцува, макар че това беше последното нещо на света, което й се искаше.

— Говорете ми — казваше тя на Флора и леля Грейстийл. — Говорете ми и мисля, че ще го преодолея.

Тогава едната от тях или и двете сядаха с Арабела и говореха с нея за всичко, което им идваше наум. Но понякога Арабела чувстваше, че импулсът за движение — каквото и да било движение — е твърде силен, за да може да го потисне, и започваше да крачи из стаята, която делеше с Флора; а няколко пъти доктор Грейстийл и Франк любезно жертваха съня си, за да излизат с нея по нощните улици на Падуа.

Една такава нощ през април те вървяха край Катедралата. Арабела и доктор Грейстийл обсъждаха заминаването си за Англия, планирано за следващия месец. Арабела се изнервяше от перспективата да се срещне отново с всичките си английски приятели и доктор Грейстийл я успокояваше. Изведнъж Франк нададе уплашен вопъл и посочи нагоре.

Звездите се разместваха и се променяха, в небето над тях имаше нови съзвездия. Малко по-нататък се виждаше древна каменна арка. В това нямаше нищо необичайно: Падуа е град, пълен с интересни врати, арки и сводове. Но тази арка не беше като другите. Падуа е построена от средновековни тухли и много от къщите й са с приятен златисторозов цвят. Тази арка беше от строги северни камъни и от двете й страни се издигаха статуи на Джон Ъскглас. Лицето му не се виждаше добре под шапката с гарванови криле. Под арката стоеше висок силует. Арабела се поколеба.

— Нали няма да се отдалечавате? — обърна се тя към доктор Грейстийл. — Франк и аз ще стоим тук — увери я той. — Няма да мърдаме от това място.

Трябва само да ни повикате.

Арабела продължи сама. Човекът под арката четеше. Когато тя се приближи, той вдигна глава със старото, мило, добре познато изражение на някого, който не помни къде се намира или какво трябва да прави в света извън книгата.

— Този път не си довел със себе си буря — отбеляза Арабела.

— O, чула си за това? — Стрейндж се засмя леко самодоволно. — Мисля, че беше малко пресилено. Не в традициите на добрия вкус. Във Венеция прекарвах твърде много време в компанията на лорд Байрон. Прихванах нещичко от стила му.

Те повървяха малко и с всяко движение над главите им се образуваха нови звезди.

— Изглеждаш добре, Арабела — каза той. — Страхувах се… От какво се страхувах? О, от хиляди различни неща. Страхувах се, че няма да искаш да говориш с мен. Но ти си тук. Много се радвам да те видя.

— И сега хилядите ти страхове могат да се разсеят — отвърна тя. — Поне доколкото са свързани с мен. Намери ли начин да пропъдиш мрака?

— Не, още не. Макар че, честно казано, напоследък бяхме много заети — стигнахме до някои нови предположения относно русалките — и почти нямахме време да работим сериозно по проблема. Но в „Ключаря на Аполон“ на Губърт има едно-две неща, които ни се струват обещаващи. Оптимисти сме.

— Радвам се. Тежко ми е, като си помисля как страдаш.

— Не тъгувай, моля те. Освен всичко останало аз не страдам. Може би малко в началото, но вече не. А и ние с Норел не сме първите английски магьосници, принудени да работят под въздействието на магия. През XII век Робърт Даймоук се скарал с фея и след това не можел да говори, само да пее — което, уверявам те, не е толкова приятно, колкото изглежда. А един магьосник от XIV век имал сребърен крак, което трябва да е било крайно неудобно. Впрочем, кой знае дали мракът не е предимство за нас? Ние възнамеряваме да напуснем Англия и да тръгнем на път — и вероятно ще срещнем всевъзможни пакостливи създания. Английският магьосник е внушителна гледка. Двама английски магьосници, предполагам, са дваж по-внушителна гледка, а когато тези двама английски магьосници са обгърнати от вечен мрак — е! Това сигурно е достатъчно да уплаши всеки под ранга на полубог!

— Къде ще отидете?

— О, има куп места. Този свят е само един от много други и на магьосниците не приляга да бъдат… как да се изразя… тесногръди.

— Но как ще го възприеме мистър Норел? — попита колебливо Арабела. — Той никога не е обичал да пътува — дори до места като Портсмут.

— А! Това е едно от предимствата на нашия начин на пътуване. Той може изобщо да не излиза от къщата, ако не иска. Светът — всички светове — ще идват при нас.

Стрейндж млъкна и се огледа.

— Не бива да отивам по-нататък. Норел остана назад. По няколко причини, свързани с магията, ние не бива да се отдалечаваме твърде много един от друг. Арабела — каза той с необичайно сериозен тон, — мисълта, че си пленена под земята, ми беше непоносима. Бях готов на всичко — на всичко — да те измъкна от там.

Арабела взе ръцете му в своите. Очите й блестяха.

— И успя — прошепна тя.

Двамата се погледнаха и в този миг всичко стана както преди — сякаш изобщо не се бяха разделяли; но тя не предложи да дойде с него в мрака, а той не я помоли за това.

— Един ден — каза Стрейндж — ще намеря вярната магия и ще прогоня мрака. И в този ден ще дойда при теб.

— Да. Един ден. Ще те чакам.

Той кимна и понечи да тръгне, но се поколеба.

— Бел, не носи черно. Не бъди вдовица. Бъди щастлива. Такава искам да те виждам в мислите си.

— Обещавам. А аз какъв да те виждам?

Стрейндж се замисли и след малко се разсмя.

— Заровил нос в някоя книга!

Те се целунаха веднъж. После той се завъртя на токовете си и изчезна в мрака.

[1] Години след това жителите на Клън казваха, че ако застанеш на пръсти до точно определено дърво през зимата на пълнолуние и източиш врат, за да надникнеш между клоните на друго дърво, тогава в далечината може да се види Ашфеър. В сняг и на пълнолуние къщата изглеждала неземна, самотна и изгубена. След време обаче дърветата се разраснали и Ашфеър вече не можел да се види. ↑

[2] Това съвсем не е необичайно, както се вижда от следния откъс от „Съвременен магьосник“ (есен, 1812 година): Къде е къщата на Пейл? А тази на Стоукси? Защо никой никога не ги е виждал? Домът на Пейл се е намирал в Уоруик. Улицата е известна. Къщата на Стоукси е гледала към катедралата в Екзетър. Къде е замъкът на Краля Гарван в Нюкасъл? Всеки, който го е посещавал, твърди, че той бил пръв по красота и великолепие в света, но някой в по-ново време да го е виждал? Не. Има ли данни за разрушаването му? Не. Той просто е изчезнал. Всички тези къщи съществуват, но щом магьосникът замине или умре, изчезват. Стопанинът може да влиза и излиза когато пожелае, но никой друг не може да ги намери. ↑

[3] Много от новите магьосници се обръщаха към лорд Ливърпул и министрите с молба за разрешение да тръгнат да търсят Стрейндж и Норел. Някои бяха така предвидливи да приложат списък с оборудване — както от магически, така и от битов характер, което според тях щеше да им бъде необходимо за целта и което се надяваха правителството да бъде така любезно да им осигури. Един магьосник на име Бийч от Плимът помоли да му заемат 6-и полк на кралските драгуни. ↑

[4] Тази клевета е развенчана докрай едва след завръщането на Арабела Стрейндж в Англия в началото на юни 1817 година. ↑

[5] Малко съвременни магьосници не се обявяват за стрейнджити или норелити, като единственото по-забележително изключение е самият Джон Чайлдърмас. Когато му задават този въпрос, той отговаря, че е по малко и от двете. Тъй като това е равносилно на твърдението, че някой е по малко и от вигите, и от торите, никой не разбира какво има предвид Чайлдърмас. ↑

БЛАГОДАРНОСТИ

Първо дължа благодарност на прекрасния Джайлс Гордън, който много ни липсва.

Гордеех се, че той беше мой агент. И все още се гордея.

Специални благодарности на Джони Гелър за всичко, което направи, след като Джайлс си отиде.

За куража, който ми дадоха в началото на работата ми по тази книга: Джеф Раймън, Алисън Пейс (която също много ни липсва), Тинч Минтър и писателската й група, особено Джулиан Хол.

За куража, който ми даваха в процеса на работа: родителите ми Джанет и Стюарт, Патрик и Тереза Нилсен Хейдън, Елън Датлоу, Тери Уайндлинт и Нийл Геймън, чиято щедрост към другите писатели не спира да ме учудва.

На всички, които ми помагаха с езиците: Стюарт Кларк, Саманта Евънс, Патрик Марсел и Джорджия Грили. За помощта със сложните въпроси от историята на войната с Наполеон: Никълъс Блейк (ако са останали грешки, те са изцяло по моя вина). За проникновените коментари и предложения: Антония Тил. На авторите на книгите, които ми бяха от помощ от начало до край: Елизабет Лонгфорд („Уелингтън“) и Кристофър Хибърт и Бен Уайнреб („Енциклопедия на Лондон“).

На Джонатан Уайтланд, който на драго сърце раздава време и опит, за да могат „Маковете“ да работят и на тях да се пишат книги.

И най-вече на Колин, който правеше всичко, за да мога аз да пиша, който никога не се оплакваше и без когото тази книга най-вероятно нямаше да види бял свят.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.